Георги Караславов
Татул

chitanka.info

1

Пръстта избарабани, лопатите заиграха. Майката разпери ръце и припадна. Две съседки я прихванаха:

— Сватя!

— Марьола!

— Вода! — извика един мъж, завъртя се като замаян и я загледа втренчено.

— Минчо! Миличък! На кого ме оставяш! — изпищя младата снаха и се хвърли в недозарития гроб. Възпряха я.

— Булка! Тошке! Ух, и ти! — струпаха се около нея няколко жени.

— Миличък! Миличък!… — мяташе се тя, скубеше си косите и стенеше отчаяно. — Ваньо, деверче! Съживи ми го! Върни ми го! — молеше се тя на малкия брат. Иван поглеждаше ту майка си, бледа и отпусната, ту снаха си, обезумяла и разчорлена, и не знаеше какво да прави. Душеше го и мъка, и жал, искаше му се да заплаче, но очите му бяха сухи и изцъклени като небе при засуха.

Погребението свърши.

Попът каза две-три думи за безсмислието и суетата на живота и си тръгна.

— Толкова му е на човека — заключи един възстар селянин, погледна пресния гроб и нахлузи калпака си.

— Срещнах го оня ден — подхвана някакъв далечен роднина, — здравеняк такъв, ухилен… да не помислиш…

— Аз най-напред не повярвах — махаше ръце друг. — Минчо Милев, викат, умрял. Не думайте бре, хора, викам… Пък то, виж…

— Ама как тъй бе, Ваньо? — питаше постоянно чичо му Продан. — И да беше от нещо, а то…

— Отиде си хубавият човек! — тухна един сухичък мъж. — Какво ли се радват Ганчовските…

Другарите на Минча изостанаха и се скупчиха около Иван. Един синеок момък го дръпна за ръкава:

— Как бе, Ваньо, как го улучи тая пущина?

— Какво да ти кажа! — дигна рамене Иван. — Виках му: чакай, бате, остави го за наесен!

— Кое?

— Бряста. А той, нали си го знаете? Не, вика, докато, вика, е сухо, да го пренесем, че есенеска и друга работа, вика, ще имаме. — Иван въздъхна. — А то… какво му било писано…

— Писано! — махна с ръка синеокият младеж. — На Георги Ганчовски не е писано, не копае дървета човекът!

— И как го изкопахте за един ден? — попита малко сърдито един набит, широколик мъж. — Дървото беше голямо.

— Копахме и прежния ден — оправдаваше се Иван. — Пък и рано впрегнахме, сметнахме да го свършим до вечерта…

— Хубаво го свършихте — обади се троснато изотзад някой.

— И аз му виках бе, батьо Димо — обърна се Иван, — добър е брястът, виках, ама той, нали си го знаете, като речеше нещо… Добър е, казва, ама полза няма. Смяташе да сади круши.

— Е, как стана… от дървото ли падна, спъна ли се? — подпитваше съчувствено едно дребно старче и подтичваше напред.

— Не. Завърза го той с ортумата и слезе. Ама хубавичката бяхме го подкопали. Батю дръпна само да го опита, а то като изплющя, че ха натук, че ха натам и… обърка ли се, що ли… не можах да разбера… Цапардоса го един клон по главата, та на място.

— Тц-тц-тц!

— Тююю!

— Я гледай!

„Барем по-инак да беше умрял“ — мислеха си всички.

Жените се проточиха на купчинки.

— Язък за човечеца — изохка една бабичка, насълзена от ракията.

— Язък за него, па язък и за булчицата му — стрелна я злобно Гела Арнаутката, доведена сестра на втория Тошкин баща.

— Пък какво момченце остави, божичко, като капчица — въздъхна друга.

— Всеки е с късмета си — подметна трета и заклати тъжно глава.

— Ох, късмет без баща, како!

— Това е човекът, не знае какво ще го срещне — философствуваше ниска, дебела съседка.

— Пък какъв гиздав беше! — преглътна мъката си някаква далечна леля. — Израснаха дваминката с Ваня, подхванаха си работата, е, рекохме, сполай на тая майка… Пък то… за колко й било, сиромашийката.

— Докато да ги изгледа, изяде я немотията — изхълца бабичката.

— Нали получава пенсия?

— Ами, пенсия! — махна лелята. — Батю Милю си умря тука. То болестта си от войната донесе, ама кой ти признава.

— И каква ли пенсия дават? — заклати глава една съсухрена женица. — По пет-шестстотин лева на трите месеца…

— Пак е помощ, булка — обърна се бабичката. — Я да ги имаше сватята Милювица, па да видиш и снаха, и синове как в очите щяха да я гледат…

— Те пак я гледат — подметна далечната леля.

— Гледат я… — завърши неопределено бабичката и щърбата й челюст се прилепи като уста на костенурка.

Десетина съседки и роднини вървяха с Марьола. Сестра й я придържаше леко под мишницата и се мъчеше да бъде твърда и строга. Другите гледаха да подхванат разговор за полската работа, за кризата и безпаричието, но се спъваха и млъкваха като задавени. Когато наближиха селото, старата се дръпна лекичко от сестра си и тръгна сама. Тя нямаше сили вече за плач и само изхълцваше от време на време. Сестра й я гълчеше съчувствено:

— Е, Марьоло, ние при него ще идем, той при нас няма да се върне…

— Аз да бях мари, како Кино, аз, аз!

— Ех, ако ни питаха… Кому какво е наредено…

Тошка вървеше малко настрана, сгърчена от плач.

Но гласът й изчезваше някъде в гърдите и само тъп звук разтърсваше стройните й рамене. „Какво ще правя сега? Как ще живея сама? Кой ще ме погледне? Кой ще ме съжали?“ — питаше се тя, задавена в сладки, успокоителни сълзи. „Кой ще прегърне мъничката ми рожбичка, кой ще я целуне, кой ще й прави колички и орала?… Петенце!“ — изреваваше тя гласно и бързаше да запуши устата си с мократа кърпичка. Жените я гледаха съжалително. „Сиромашката булчица!“ — мислеха си те. Но никоя не намираше една утешителна дума да й каже.

Когато навлязоха в селото, старата отново започна да нарежда:

— На нас ли все, божичко? Ние ли все да чернеем, ние ли все да жалим и да плачем? Ние ли все на гробища ще ходим, ние ли все помени ще правим?…

Тя дърпаше черната шамия над мътните си очи: всеки двор, всеки зид, всяка вратня й спомняше за Минча. „Ето я Пенювата къща. С Пеня седяха на един чин, когато ходеше на училище… През оная врата е влизал… До оня дувар е приказвал…“

— Майка е мари! — шушнеше една жена. — Лесно ли й е да изпрати коскоджамити мъж…

— Комуто пукне, той мижи — скърши врат бабичката.

— Пукна за майката… А то младите, те са с късмета си — допълни примирително дебелата съседка.

Две-три жени погледнаха крадешком Тошка.

— Хубавичка е тя, за нея мъже, мъже — подметна една пълнолика млада жена и завъртя дяволито черните си очи.

— Тепърва късмет!… — обади се друга и ги изгледа недружелюбно.

2

Когато Петю заспеше, Тошка милваше сплъстената му косица, протягаше ръце и се гърчеше. Нямаше го вече Минча. Нямаше я замайващата топлина на здравото му тяло, горещата ласка на силната му ръка, гъдела на гъстите му подстригани мустачки. Мястото му беше празно. Тя го викаше тихичко, молеше го страстно, шепнеше му мили и гальовни думи. Така, цялата потопена в скръб и желание, тя се унасяше в лека дрямка, привиждаше й се нещо очаквано, хубаво, стряскаше се бързо и дигаше глава, струваше й се, че той е закъснял на някое събрание и открехва тихичко вратата. Но страшната истина блясваше в ума й: той е мъртъв, мъртъв, него го няма вече, той няма никога да се завърне…

Тя падаше върху възглавницата и в съзнанието й, също като върху някое бяло платно, се лепваше споменът за оня страшен ден. Вижда го проснат в колата, с жълта, отпусната глава. От една дълбока рана на дясната му буза още струеше кръв. Там беше го закачил някой сух, остър чеп. Тошка няма да забрави този миг. Мъртъв! И все още една мъничка надежда: може би е ранен тежко, може би е в несвяст. Тя се мъчеше да се залъже сама, за да не полудее. Той беше мъртъв, тя виждаше това. И после ужасният писък на свекървата, немилостивите удари, които си нанасяше по главата, и жестокото скубане на косите, като че ли влачеше бяло ступано руно. Този миг беше най-страшният, по-страшен от мига, когато спуснаха ковчега…

Тежки бяха нощите след погребението. Тошка плачеше по цяла нощ, на сутринта ставаше като пребита, с възпалени очи, и започваше да шета. Първите дни след смъртта не работиха. Старата не позволи, така било редно. Иван се възпротиви:

— Празна работа. Умрелият си умрял, няма сега да оставим житото ни да прегори я!

— Тъй, тъй — схапа го тя. — И той не зачиташе нищо, та Господ всички ни наказа. Хайде сега и ти…

— Какво? — не се предаваше Иван. — Това с всеки може да се случи… Само който не копае дървета, върху него не може да падне нищо, то се знае.

— Нямаш ли от Бога страх, синко, дървото и вкъщи ще ти строши главата… И Стефан Конакчийкин не вярваше едно време, ама като взеха да мрат децата му, в чудо се видя човекът…

— Конакчийските умираха от охтика — рече малко подигравателно Иван. — Пък сиромах ли си, от охтика и Господ не може да те отърве…

— Хайде, хайде! — нахока го старата. — Като станеш съдник на своя къща, прави каквото си щеш…

На Минча не смееше да каже така: „Като станеш съдник на своя къща…“ Тя ли пък е съдницата? Иван помисли малко, напъна се да й се сопне, но замълча. „Мъчно й е сега, приказва си… — рече си примирително. — И лошичка е станала, ама няма какво…“

Старата постоянно плачеше, сбърчените й скули бяха се зачервили от сълзите като изгорени. А когато не плачеше, гледаше нацупено, мръщеше се и от време на време си промърморваше по нещо. Но на Тошка още дума не беше продумала, още не беше си дигнала очите да я погледне. „От голяма мъка е“ — помисли си и Тошка в началото. Но сетне мълчанието на старата взе да я плаши. „Сърдита е, на мене е сърдита.“ Като се заприказваха с Ивана за жетвата, старата чакаше и Тошка да се обади, но тя не си отвори устата.

— Ще лежим една седмица, че сетне ще се изпоразболеем от работа! — рече нацупен, но примирен Иван. — Простотия!

Изведнъж старата заплака. И занарежда нещо тежко и обидно. Тошка долови две-три думи, сърцето й трепна като ужилено…

Не дочакаха седмица. На петия ден, току след полунощ, старата разтропа врати и съдове.

— Иване! Булка! — викаше тя. — Хайде, ставайте! Докато да си отспим, житото ще иде на земята!

Тошка се дигна с натежала глава. Петю спеше дълбоко. Тя го раздърпа внимателно, повика го два-три пъти галено, помилва го, но той само се изпъна, ритна с крачето си, измяука нещо като котенце и се обърна по очи. И като не можа да го събуди, Тошка го дигна на ръце и го понесе към колата.

— Остави детето мари, булко! — ревна старата. — Какво си го нарамила като котка?

— Ами… нали всички ще ходим? — извърна се смутена Тошка.

— Всички! Къде в пръждомата ще ходим всички. Нали трябва да се сготви нещо за ядене?

— Не знаех ма, мамо…

— Ох, кога ли си знаяла?… Все да ви учи човек, все да ви тика…

Тошка преглътна сълзите си и се върна вкъщи с детето на ръце.

— А кой ще донесе ядене? — попита строго Иван.

— Аз. Кой?

— И ще влачиш детето в тоя пек чак в Чаталдере?

Старата не отговори.

— Сбери едно-друго за ядене, никъде няма да ходиш! — рече той заповеднически и се дръпна настрана.

— Е, хайде пък — отметна се старата. — Булка! Булка мари! Донеси детето, защо ще бъхте толкова път в този пек…

— Опака жена — процеди Иван. — Гледа само да ухапе…

Тошка се сгърчи от мъка. Нещо я пресече в гърдите, загорча й на гърлото. Обижда я вече. Хока я като куче. Снаха ли е тя в тази къща, или добитък? На Минча тачи и третини, готви се да му тачи и деветини, и четиресе, а на нея гълчи такива тежки и отровни думи. Тошка знае: тежко й е, майка е, син е заровила. Но защо се сърди на нея, крива ли е тя за нещо?… Да стане Минчо и да я чуе! Та не се ли зачерни и нейният живот, не се ли затри и нейната младост? Може ли да го прежали и тя, може ли да го забрави?

Целия ден тя жъна и плака. Плачеше скришом, завираше се в ръкойките, отскачаше на синорите, преглъщаше сълзите си. Старата пъшкаше и поглеждаше остро изпод черната шамия. Иван мълчеше настръхнал. Яд го беше, че загубиха пет работни дни, яд го беше и за това, че майка му се цупеше без причина, и за нещо друго го беше яд, но за какво, той сам не можеше да определи. Само Петю тичаше радостен из стърнищата. Босокрак, гологлав, разгърден, той се вреше във високата, прегоряла трева на околните синори, ловеше скакалци, калинки и буболечки и ги хвърляше нагоре. Чичо му го лъжеше с птичи гнезда, баба му го гълчеше галено. И само тогава Тошка чуваше гласовете им. А колко весело беше преди смъртта на Минча! Сега и маранята на тежкия ден беше по-гъста и по-задушна, и небето — по-сиво и по-прихлупено…

Вечерта се завърнаха уморени и мрачни, като че за втори път бяха погребали Минча. Старата седна до стълбите на сайванта, прегърна Петя и занарежда през плач:

— Мъничкото ми сираче! Сладкото на баба! Няма си закрила, миличкото, няма кой да го погледне, няма кой да му купи ризка, ходи ми, сиромашкото, като напъдено…

Думите улучиха. Тошка чу и премаля от болка. Та вчера, дето се вика, умря баща му, нали за пръв път излизат на работа, кога ще се скъса ризата му, кога е тръгнало самичко и напъдено, кога е останало без закрила?… Право е, бедни са, от години не са купували прежда и Тошка хем тичаше на работа от тъмно до тъмно, хем сума памук изпридаше. А когато другите лягаха да спят, тя мигаше като пребита пред мижавата лампа, кърпеше дрешките му, от вехтото правеше ново. Ех, детето е без баща, но Тошка няма да го остави за смях и съжаление на хората… И защо свекървата приказваше така, защо късаше сърцето й? „От мъка“ — искаше да я оправдае Тошка. Но поклащаше тъжно глава. Не беше само от мъка. Имаше и нещо друго…

Веднъж Иван донесе заек. Хванал го в новия кладенец на Мешовица, види се, паднал е вътре през нощта. Сготвиха го, сложиха го да обядват. Петю дърпаше мръвките, огризваше ги лакомо и хвърляше костите под синията. Тошка го смъмри веднъж, смъмри го дваж. Най-сетне грабна вилицата от ръката му и посочи чинията:

— Опитай и чорбицата де!

И набоде една мръвка за себе си, първата мръвка, която вадеше. Свекървата я изгледа сърдито, детето видя това, заплака и излази при нея. Тя го прегърна, като че искаше да го запази от някаква опасност, и очите й блеснаха под прихлупената черна кърпа.

— Нека лапа тя, бабиното! Защо ти е мършава майка?

Тошка изхлипа, залъкът спря на гърлото й. И това ли дочака?… Иван блъсна вилицата и измери сърдито майка си. Но тя не трепна. Само притисна по-силно детето в скута си.

— Не те е срам, стара жена! — избухна той. — Ти имаш ли ум, ма? Знаеш ли какво приказваш, а?… И се обърна към Тошка: — Не я слушай, како. Дрънка си тя врели-некипели.

Като дете, погалено след несправедлива обида, Тошка избухна в неудържим плач. Хлътналите й страни плувнаха в сладки изобилни сълзи!

Старата нищо не рече нито веднъж не я погледна. Тя притискаше детето, топеше бавно залъци и още по-бавно мляскаше. Очите й бяха студени и сухи, цялото й лице изглеждаше като изляно от дърво.

„Какво съм й направила? — питаше се Тошка и още по-неудържимо хлипаше. — Дума ли насреща съм й казала, накриво ли съм я погледнала, работата ли съм си оставила?…“

Иван се дръпна от софрата, изкара ножа си и почна да дяла безцелно една черничева пръчка. Коравината на майка му го учуди. Такава тежка и несправедлива дума, как можа да я каже! Че тя не беше такава. И към Тошка се носеше като същинска майка. „Тошке, та Тошке!“ Не думи, мед капеше от устата й. И сега изведнъж… Защо? Иван и не помисляше, че Тошка можеше да я огорчи с нещо. „Чудно! Чудно! — повтаряше той. — До вчера беше добра… и сега изведнъж…“

Иван си мислеше, че мъчно ще понесат смъртта на Минча, че в къщата им с месеци и години ще се чуват плачове и припеви. Кой знае защо, той беше уверен, че голямата скръб още повече ще сближи Тошка и майка му, чете ще изплакват една на друга мъките и желанията си. И чакаше сред голямата скръб да заживеят в обич, в мир и съгласие. А то… И за всичко беше виновна старата. Та тя се вълчи срещу Тошка още щом се завърнаха от погребението. Отначало си мълчеше, а ето че и с думи започна да я трови.

В къщата стана пусто и мрачно, блага приказка не се чуваше, усмивка не се виждаше, всички ходеха посърнали и мълчаливи. Когато привършваше къщната си работа, Тошка се скриваше в някой кът, захлупваше се върху дланите си и стройните й рамене се раздрусваха в плач. Плачеше тя за загубената мъжка закрила, за тежкия живот, за обидите на свекървата. Умря Минчо и всичко вкъщи се обърна. Очите на старата се изкривяваха като на изплашена биволица. „Колко ме е мразела! — плачеше Тошка. — Отдавна ми е точила зъб, но се е прикривала. Страхувала се е от Минча. И защо? Какво съм й направила?…“ Тошка се унасяше в мисли, в мечти, в желания. Да има живот и здраве, да порасте Петето и да го ожени, като писано яйце ще гледа снаха си. Като своя щерка ще я гали, като на дете ще й угажда… И защо да не я гали, защо да не й угажда… Колкото и лоша да е, пак ще е човек, пак ще се разбират! Пък и за какво ли ще я мрази и трови с тежки и обидни думи, както нея сега трови старата?… Тошка си припомняше всичко, от пристигането до погребението. Отначало, когато Минчо цял се уплете в селските работи и отвсякъде взеха да го търсят по неговите партизанлъци, старата се опита да го възпре. „Ето, ти си вече женен, ти имаш къща на главата си, остави се от тези лудории, каквото е било през ергенлъка, било е — гълчеше го тя. — Утре ще те грабнат пак по управленията, ще ти вържат работата, кой ще те погледне тогава, кой ще те съжали, кой ще те отърве? Тия, дето сега се бориш за тях, първи ще хвърлят камък върху тебе…“ Тя повтаряше това при всяка тревога. Минчо я слушаше, усмихваше се и слагаше ръка на рамото й: „Ти, мале, не ги разбираш тези работи. Но аз ще ти ги разправя. Да видиш тогава как и ти ще тръгнеш с мен.“ Тъй дойде, че при два-три такива разговори Тошка се обади в подкрепа на Минча. Оттогава още старата я поглеждаше накриво. „Ех — отвърна тя веднъж, — какво ти е на тебе, като го затрият!“ Тошка преглътна горчивата буца на гърлото си и се укори: „Що ми трябваше да се обаждам!“ Но толкоз много обичаше тя Минча, така й се искаше и свекървата да разбере правдата му!

3

Измина един месец от смъртта на Минча.

Старата шеташе вече за големия четиридесетдневен помен. Трябваше да си изберат едно момче, неженено и по-младо от покойника, за да го пременят. Това момче щеше да й стане като втори син, с него тя щеше да се утешава. Момчето тя беше си избрала вече, сега мислеше само как да хване повече пари, та да се отсрами пред новите роднини, и пред съседи и близки. А нямаше откъде да вземе нито лев. Иван изкара един гладен харман, както казваха в селото на предивременното вършеене, и смля две-три крини пшеница за помена, а другото смеси с ръж и ечемик за всеки ден. Старата дремеше пред полозите, остъргваше скришом житото от хамбарчето и го продаваше на помаците. Тошка виждаше всичко, но си мълчеше.

Отначало Иван тъкмеше да не правят четиридесет на Минча. „Умре ли си човек, другото е празна работа“ — мислеше си той. Пък и много пари щяха да похарчат. Но старата… С нея как ще се разбере? Тя ще полудее, но пак ще го направи, не само от набожност, а просто тъй, напук на него и на Тошка. Но без него тя пак нищо не можеше да свърши. И май чакаше първа да му заговори.

— Слушай — подхвана тя в неделя привечер, — я закарай утре до града един чувал пшеница, та земи някой лев за четиресето на батя си.

— Аз викам да го направим по-прибраничко — предложи предпазливо Иван.

— Ще направим, както всички го правят! — сопна се тя. — Не можем само ние да се делим от хората…

— То мене ако питаш, няма и нужда от такива работи, ама…

— Тебе аз не те питам! — отсече тя предизвикателно.

Той пламна, но се въздържа.

— Че какво, аз да не съм ти аргатин в тази къща?

Старата не отговори, но Иван долавяше как очите й светнаха под черната шамия.

— Колко пари ще трябват? — попита той примирително.

— Колко? Трябва да купим един чифт обуща, няма с цървули да го курдисаме… Сетне… малко бонбони, кърпички, свещи…

— Ами… такова… кого ще пременим? — попита той и се вторачи в нея.

— Аз съм го избрала — отвърна бързо старата и заклати глава. — Това не е мъжка работа.

— Ти си го избрала, ама да видим дали и ние ще го изберем! — рече той малко троснато.

— Момчето е харно…

Иван трепереше.

— Харно! Харно! Кое е?

— Стаменко, сватовият Пенюв момък…

— Кой свато Пеню? — наежи се Иван.

— Свато Пеню, Трендафиловият. Да не са сто души в селото…

— Само таз няма да я бъде — изпъчи се Иван.

— Ще я бъде, ще я бъде!… Аз вече и дума им проводих…

— Не ти бръсна аз думата на тебе!

— Защо бре, сине? Защо да не я бръснеш? — кипна тя и настръхна като квачка.

— Ей затова, на… Този мръсник!… Този копелдак… Него да пусна аз в двора си? Него да пременим за батя!… Да се сродяваме с тези разбойници!…

— Защо да са разбойници бре?…

— Защото е от Ганчовските, затова! Не знаеш ли?… Нали той миналата година щеше да пречука батя за мерата?… А сега ти ще го пременяш? Уф! Главо изкуфяла!…

— Ууу, как го изхраних такъв умен син! — посочи го с длан старата. — Все ти много да знаеш, все ти много да разбираш… Каквото било, синко, било — подхвана по-меко тя. — Ако сме се карали, ще се сдобрим… Не ща вече да ходиш с разни копунтии и да те разкарват из управленията… Искам да се съберем с по-богати, с по-примерни хора… Стига сме се делили в шугавите…

— Уф, и тя! Риза няма на гърба си, ама ще бяга от шугавите… Хайде, иди! Иди при Ганчовските.

— Плюй на батювия гроб! — И той я блъсна по рамото.

— Утрепи ме де, утрепи ме! Хайде, утрепи ме! — Старата викаше, устната й трепереше. — Набъхти ме! Набъхти ме, дето съм те изхранила толкав мъж! И защо? Защото ти мисля доброто… Че аз за тебе го правя бре! За тебе!… Искам да се сродим с по-богати хора, та и ти хубавичко да видиш… Сила има човекът, може да ти помогне и на служба да те нареди…

— Не ща му службата аз! Ти за мене няма да се грижиш! Чу ли? Гол ли ще ходя, гладен ли, то си е моя работа… — Прежълтял, разтреперан, Иван пристъпяше към нея и сочеше с юмрук. — Той да си върне мерата, не му искам службата на този хайдутин…

— Ба, ще ти я върне, почакай! Пък и какво ще спечелиш ти, ако той ти върне мерата? Да лапат кметовете… Ти себе си гледай, себе си. Че ще измъкнат твоето, хем под носа ти ще го измъкнат…

— Стига! — махна Иван. — Тази, дето си я скроила, няма да я бъде, чу ли? На Пеня Трендафилов копелето няма да стъпи в двора ми, да го знаеш…

— Ба, затърчал се е. Като не щеш, насила хубост не става… Пък ти карай с щурия си ум, да видим докъде ще я докараш! — заклати тя глава.

— Докъдето я докарам, дотам — поомекна Иван.

Но старата пламна пак:

— Ти ще го избереш, ти! Хайде няма да ти се бъркам. Вземи Вълюоловчето, нищо, че е вдовец. Вкарай вълка в кошарата…

— Как Вълюоловчето? — не разбра подмятането на майка си той. — Нали трябва да е неженен и на години по-малък от батя?

— Не знам… Аз нищо не знам… Аз не съм майка в тази къща, аз съм кучка… Като съм изхранила такъв хитър син, защо съм седнала да му бера грижата…

— Казах ти: не ща да ми береш такива грижи.

— Няма. Аз само ще седя така и ще гледам. Правете, каквото си искате и каквото си знаете, няма да ви се бъркам… Аз от нищо не разбирам, глупава съм аз, проста съм… Ти избери момчето, хайде.

— Ще го избера.

— Избери го.

На сутринта тя се спря пред него и го попита сухо:

— Кой ще бъде?

Иван помисли малко и като разбра, че пита сериозно, отговори тихо, но решително:

— Младен, на батя Дима Стойков.

Старата си отдъхна. Момчето беше добро, ходът му беше като Минчовия, пък и бащата е прибран и разумен човек. Нивите му бяха наредени, много отбираше от работата си, а и в селото го тачеха. Само дето и той, стар човек, беше се объркал в този пусти партизанлък, само това не й харесваше…

4

Софрата беше сложена на сайванта. Гостите привършваха яденето, изтърсваха скутовете си, изтриваха се с кърпите. Жените поглеждаха Младена, тършуваха с погледи струпаните до него дарове, преценяваха ги.

— Хубавичко го премениха — пошушна Станка Сарайдаркина на Гана Малтрифонова и си рече наум: „То такава премянка само колкото да не е без нищо…“

— Ново не са правили — отвърна Гана.

— Обущата са нови.

— Само едни обуща…

Точно срещу Младена седеше Гела Арнаутката. Младен беше облечен с великденската салтамарка на Минча, с новия му пояс и летните му потури, поизбелели и поизтъркани на ръбовете.

— Широчки му са — каза Арнаутката на съседката си и посочи с поглед насреща.

— Минчо, Бог да го прости, беше по-едричък — отвърна съседката, като гребна една лъжица жито и го налапа бавно. Тя беше огледала пременника и всичко беше преценила, та без да го погледне сега, допълни: — Ама не му стоят лошо…

Но Арнаутката не я слушаше вече, тя беше надала ухо към Димо Стойков.

— И докъде, казваш, е стигнала работата с мерата на Георги Ганчовски? — питаше чичо Продан.

— А бе и от общината човек нищо не може да разбере — обясняваше Димо с широки ръкомахания. — Казват, следствието било започнато, ама докъде е докарано, не мога да излъжа. Ганчовските са побеснели: заплашват свидетелите, обещават подкупи, заканват се, че ще изселят всичките си противници…

— Че тогава цялото село трябва да изселят — подхвърли един стар човечец с бозови потурки и погледна хитро под гъстите си побелели вежди.

— Нищо няма да направят — кимна успокоително чичо Продан. Дигне ли се един народ за правдината си, мъчно се върви срещу него… Когато Минчо подкачи тая работа, не вярвах, че ще излезе нещо от нея. Да изправиш цяло село срещу Георги Ганчовски, пиши я, виках му, загубена. Бе сила беше този човек, не е шега работа… Пък то… Малко по малко наежиха се тия хора, да ги не познаеш… То общо нали е, не държат както трябва, ама и толкова стига…

— Няма къде да си пасем добитъка! — разпери ръце Иван. — Общо, общо, ама всички се ползуват от тази мера. Който си има ливада, пак е добре. А колко са, дето имат? Другите на селското чакат…

— Народ, какво да го правиш — обади се Кина.

— Трябва да умееш да го прикоткаш — забележи чичо Продан. — Минчо, Бог да го прости, много го биваше за тези работи…

— Хубаво я курдиса той — рече важно Димо. — Тури срещу Ганчовския хора, дето гък не може да им каже.

— Ами нали Ганчовският я купи тази земя! — стрелна го отсреща Арнаутката. — Как така ще му я вземат на човека?

— Търгът е неправилен — поясни Иван.

— Нали общината му я продаде? — настояваше Арнаутката.

— Продаде я, когато Ганчовски беше депутат! — сопна се Димо. — Разтури съвета, постави аргатите си в тричленката и тогава направи търга. Така и баба знае да прави търг.

— Пък и какъв търг? — допълни живо Иван.

— Търгът — каквито са и всичките му работи. Отпечата тука, в града, на един техен вестник обявлението, купи всички парчета, та никой ред да не може да прочете от него и така си нареди работата… — Димо приказваше с омраза и гледаше остро Арнаутката. Чичо Продан слушаше захласнат и кимаше одобрително с глава.

— Ами на търга, на търга какво беше? — дигна той заканително ръка. — Никому не дадоха да припари вътре.

— А бе то такъв хайдутлук не е бивал! — обърна се към него Димо. — Хилядо декара ли са, колко…

— Хилядо и сто — рече Иван.

— Хилядо и сто декара ги купи по хилядо и петстотин лева и още същата година ги даде под наем на Нико Оризарина по хиляда и осемстотин за година…

— Триста хилядарки чисто — с лявата ръка в десния джеб — обади се Младен.

— Това само от първата година — обърна се чичо Продан. — Ами сетне?… Милиончета, милиончета…

— Който умее, нека печели — подхвърли Арнаутката.

— Така всеки умее — сопна се Димо. — Да ти продават земя по хилядо и петстотин лева, когато и глухо, и сляпо знае, че веднага ще я дадеш под наем по хилядо и осемстотин лева декара…

— Слушай, сватя — обърна се меко чичо Продан. — Тогава… коя година беше, знаеш ли?

— Търгът ли? — погледна го Иван. — Търгът беше през хилядо деветстотин и трийсета.

— Че тогава на Джендембаир земята се продаваше по пет хиляди декара… Какво ми приказваш ти: който умее… Че е далавера, далавера е, то това е ясно, ами кажи ми ти на мене, ще си върне ли той паричките, дето ги е прибрал оттогава?

— Ще ги върне като поп — закани се Иван.

— Почакайте! — подхвърли злобно Арнаутката и се наведе към другите жени.

Мъжът й, Михаил Арнаутина, работеше в мелницата на Ганчовските. Нея на помена не бяха я канили и всички знаеха, че Минчо и Тошка я мразеха. Тя се лепеше около тях, подмазваше им се и като откопчеше някоя дума, веднага я носеше на Ганчовските. Тошка беше израснала при нея и Арнаутката постоянно повтаряше, че я обича като майка.

„Ох, каква майки си ми била, само аз си знам“ — проклинаше я Тошка. И в ума й се нижеха спомените на тежко, нерадостно детство и на още по-тежко и по-нерадостно моминство.

Когато след войната родителите на Тошка умряха от испанската, леля й Гела я прибра при себе си. Първия си баща Тошка не помнеше. Той умрял като млад войник. Тогава те живеели в Сватово. Дядо й ги изпъдил. Майка й повторила. Вторият й баща беше железопътен кантонер. Той рядко се връщаше вкъщи — само когато някой го заместваше за малко. В село те имаха малка къщичка, с половин декар двор. Една част от него взе планът, другата продадоха. Но Тошка не видя никакви пари, леля й Гела ги смота до стотинка.

С Минча тя се запозна, когато той след тригодишен затвор се завърна в селото. Какво не направи леля й Гела, за да ги раздели! Та магии ли не му курдисва, та клетви ли не му праща, та в общината ли не го обажда!… Тъкмеше я за един стар и богат вдовец от Брягово. Бил търговец и земя много имал, щял като царица да я гледа… „Не ща му нито нивите, нито царството!“ — рече Тошка и отсече. Тогава Арнаутката пощръкля от яд: „Ти си глупава — започна да я гълчи и хока, ти бягаш от късмета си, ти от хубавото си не разбираш, за един нехранимайко да изпуснеш такова място, няма да те дам аз на тоя разбойник, ще те пречукам и пак няма да те дам…“ Тошка пак не се съгласи и тогава Арнаутката я подбра с хурката си… На другия ден Тошка сбра дрехите си, прехвърли вързопчето у дружката си и вечерта пристана на Минча.

Гостите не знаеха как я беше мъчила навремето, но знаеха, че след това Арнаутката обиколи цяло село и какво ли не надрънка за Минча, та той се беше зарекъл да й троши краката, като я срещне.

— Откъде се домъкна, мръсница с мръсницата й! — шушнеше си Иван. Той щеше да я изпъди, но този ден никак не прилягаше.

— Брантия мръсна! — гледаше я кръвнишки чичо Продан и смучеше бързо цигарата си.

— Шпионка! — съскаше Димо. — Всичко ще занесе на Ганчовските…

А тя, макар че се обърна към другите жени, едното си ухо пак нагоди към Дима. Но скоро престана да го слуша, защото Станка Сарайдаркина разправяше как Стефан Хъчибързов изпъдил булката си:

— Та като я хванал, мари, гидицкият му човек, па като я запердашил, та я пердашил, докато да посинее в ръцете му… И защо? Защото не искала да му даде нивите си… Аз на такъв непрокопсаник не ниви, съдран цървул не му давам.

— Не са я бъхтали, това са само приказки, ама я изгонили булчината — рече тихо Кина.

— Бъхтал я мари, сватя! — опули се Станка.

— Стефан в тази работа не е забъркан — натърти Кина. — Хъчибързовката я изпъдила. Ние, рекла, само за сватбата ти пет хиляди изхарчихме, а ти, рекла, да ми дойдеш без една бразда…

— Така е, право казва сватята Кина — намеси се Арнаутката. — Чакали да умре Кръстанчето, на Хъчибързовата снаха тейко й де, та да вземат десетина декари, а то, като му измъкнали сетне едни полици, едни чудесии, Боже, опази!… И то да ги е ял, пак харно, ами бил поръчител на Баля Мангов. Пък Балю нали фалира? Та сега Кръстанчетата щели да плащат… И Хъчибързовката си останала на понеделник…

— Боже, Боже! — прекръсти се Станка. — Манговката прави гражданлък, пък други да й го плащат… Крив свят!

— Светът си е хубав, току хората не биват — заклати глава Арнаутката. — Хъчибързовчето тръгвал да оправя света и да реди селските работи, пък гони жена си… Дето човек къщата си не може да нареди, зарежи го ти него…

Иван се изчерви, като че ли го ужилиха с коприва. Хъчибързовчето се вреше във всички обществени работи, караше се с другарите си, все критикуваше, все той искаше да бъде пръв, пък определена работа никога не вземаше. За да прикрие грешките си, той гледаше да се нахвърли върху някого. Жена му беше добра, умна и събудена, хем къщата си редеше, хем и в неговата работа гледаше да му помогне. Стефан ли я беше изпъдил, или майка му, това нямаше голямо значение. Ето, Арнаутката подхвърляше вече на друга страна и думите й удряха на място. Утре ще го разнесе из селото: „Ето вижте ги мари, жените си пъдят, къщите си не могат да оправят, пък седнали света да редят…“ И всичката тази вода ще отива право във воденицата на Ганчовските Иван искаше да каже за това на Дима, но Димо беше се навел към чича си Продан и го слушаше внимателно. От селската мера, от оризището и лятошната суша думата дойде и до анасоните. От цяло село само чичо Продан редовно береше анасон. Тази година особено всички анасони се чалдисаха, само неговият се запази.

— Магия ли му правиш, цаката ли му улучваш — подпитваше шеговито Димо, — ама знаеш си един сигурен доход, и това му е…

— Магията му е тука — хилеше се поласкан чичо Продан и тракаше с пръст главата си.

— Виках на нашия мъж — подхвана бавно и проточено една кръглолика жена, която на всеки две-три думи облизваше устните си, — виж, викам, кога го сее сватанакът Продан, та и ти тогава го посей. Пък той ми вика: гледал съм го, вика, ама пак не става, пущината. Сватанакът Продан, вика, знае и нивата си как да приготви, и семето как да подбере, пък ние, вика, какви земеделци сме ние!

Чичо Продан избърса мустаците си, за да прикрие широката си усмивка, и рече възгордяно:

— Всяка работа си иска майстора. Мене и Ганчо Хаджиолов ме пита: как, пита, го сееш тая пущина, та не сбъркваш? Пък аз му викам: кажи, викам, как ти всяка година докарваш царевицата, тогава и аз ще ти кажа.

Някои от гостите бяха свили кърпите, но продължаваха да обират бавно чиниите. Тошка надничаше от вратата и носеше още ядене, поприсипваше тук-там, подканяше:

— Яж, лельо… Хапни си, сватя… Ти, чичо, от житото хич не си взе…

— Ами седни и ти де — скара й се галено чичо Продан. — Откога си на крака… Пък няма и защо да носиш вече, ние ядохме и преядохме…

Гостите дигнаха глави, изгледаха я продължително и кимнаха одобрително глава. Тошка приличаше на вейка, черната й пребоядисана фустанела висеше като закачена на тояга. Нямаше прежната руменина на лицето й, бузите й бяха се стопили, очите й, закръглени дълбоко, горяха като възпалени.

— Изсъхнала, сиромашката — промърмори Станка Сарайдаркина, като се поприведе към Арнаутката.

— Да си на мястото й и ти ще изсъхнеш — отвърна Арнаутката и погледна злобно свекървата.

Старата седеше прегърбена в ъгъла на сайванта и мляскаше полекичка. Тя мълчеше и само от време на време подканяше:

— Яжте де, яжте.

Когато забележеше, че яденето пред някого от гостите се е привършило, подпираше се тежко на ръце, изправяше се с въздишка и като се претъркваше по гърбовете на насядалите жени, отиваше в кухнята. Така тя ходи три-четири пъти и все донасяше по нещо.

— Какво току се тътреш, Марьоло! — смъмри я засрамена Кина. — Ако трябва нещо, кажи, булката Тошка ще го донесе.

— И аз мога, како — отвърна тя спокойно, като че не беше го направила нарочно.

— Можеш да тровиш снаха си — изсъска Арнаутката. Гостите се престориха, че не са чули нищо, но се спогледаха хитро. Старата не трепна. Тя мляскаше наведена и само навремени се стряскаше от нещо, дигаше глава и се разглеждаше като събудена от тежък сън.

— Само за четиресе дни грохна, да речеш, че не е Марьола — погледна я съчувствено Гана Малтрифонова.

— Нещо не се погаждат със снахата — наведе се шепнешком кръглоликата съседка.

— Ами то си е така: умре ли кътникът, къщата се разтурва…

— Ще женят Ивана! — наведе се още веднъж поверително съседката.

— Време му е.

Жените си шушукаха, споглеждаха се, клатеха глави. Някои започнаха да си прибират хлябовете, да простират кърпите, да се размърдват.

— Какво така! — изгледа ги Кина. — Хапнете си, хапнете си още.

— Сполай ти, ядохме — отвърна Гана и се дръпна назад.

Софрата се разтури.

Тошка и свекървата се сбогуваха с гостенките, изпровождаха ги до пътната врата, приказваха, наръчваха. На улицата се разменяха най-скритите приказки, припомняха се забравени новини, шушнеха се на изпроводяк най-потайните клюки. Там и старата се увлече в разговори, на всички каза по нещо и сума нови работи научи.

Когато Тошка се върна под сайванта и отскочи до кухнята, Арнаутката я издебна, смигна и й посочи с поглед салмичката. Тошка помисли да иде ли, или да не отива, поколеба се и отиде. Леля й я дръпна мълчешката навътре.

— Тошка, лели! — измери я тя с укорен поглед. — Ами защо си отслабнала така, лели?… Хич бива ли така мари, ами ти на светица си замязала вече, какво е това чудо от тебе, каква е тая работа?… Ами къде ти е снагата ма, лели, къде ти е хубостта?

— Нищо не ми е, лельо, добре съм — отвърна с разтреперан глас Тошка.

— Какво не ти е нищо ма, лели, я се погледни! И да не дойдеш досега да ми кажеш на какъв хал си изпаднала!…

— Как да дойда? — взе да се предава Тошка.

— Как да дойдеш ли? — опули се срещу нея Арнаутката. — Че ти от нея ли ще се плашиш ма, тая ли холера ще слушаш!… На нея ли ще се подчиняваш! Че ти на нея ще й угодиш само когато те види на носило, кукумявката й проклета!… Ами защо не си ми казала досега, защо си мълчала, а?

Тошка едва сдържаше плача си.

— Ами от мене по-близка имаш ли ма, лели? Ами аз съм ти като майка, от една педя съм те изгледала, дето се вика… Как ще я оставя аз да ми мъчи чедото, тя хранила ли е дъщеря, та да види как се храни и как се чува женска челяд, кучка с кучката й?…

Арнаутката млъкна, за да поеме дъх. Очите й горяха. Тошка изхлипа.

— Мъчи те, а? — прегърна я Арнаутката.

— Мъчи ме.

— Ах, тая мръсница зъбата! Ах, тая усойница проклета! — скръцна Арнаутката. — Чакай да я науча аз как се чуждо чедо мъчи!…

— Лельо, моля ти се! — притисна се в нея Тошка. — Нито думица, чу ли?… Като на майка ти се моля… Ще ни разнесат из селото, жива няма да съм си…

— Тебе ли ще разнесат ма, лели? Тебе ли? Не знаят ли в цялото село, че си кротка като гургулица, а? Ако разнесат, тая кучка ще разнесат, хората знаят каква стока е, пък тебе грижа ли те е за нея?

— Не! Ще ти се разсърдя, да го знаеш! — рече решително Тошка.

— Ху-ба-ва работа! — дръпна се учудена Арнаутката. — Ще ми се разсърдиш, дето ти мисля доброто, така ли?… Пък разсърди ми се. Ама и да ми се сърдиш, и да не ми се сърдиш, аз чедото си няма да оставя така…

Тошка избърса сълзите си с крайчеца на черната вълнена престилка и отстъпи.

— Да ида оттатък, може да ме види — погледна тя плахо.

— Кой? — кресна Арнаутката. — Че какво, като те види? Да не си влязла да крадеш? Я, я, гледай ти нея! Щяла да я види! Нека те види! Тя да не е господарка на кефа ти? Е-хее! Сега колкото тя е господарка в тая къща, толкова си и ти. Какво може да ти направи? Както се разпорежда тя, така ще се разпореждаш и ти. Пък ако много вземе да отпуща език, ей ни къде живеем ние… Ела ти при мене, пък аз тогава ще я науча откъде изгрява слънцето…

— Ох, лельо, недей, моля ти се!

— Какво? — наведе се Арнаутката. — Та хока те вече, а?

— Хока ме.

— Защо те хока, мръсницата й?

— За нищо. Криво й е. Ама на мене да не ми е много хубаво?

— Дано в гробищата се изправи макар! — кипна Арнаутката. — Че ти какво си й виновна на тая брантия? Че ти си още дете ма, лели, че тя като писано яйце трябва да те гледа!… Чакай ти, ще й дам аз на нея, ще я науча аз…

— Лельо! — хвърли се Тошка. — Нито думица… Много ти се моля!

— Защо ма, лели?

— Ще ме изяде сетне.

— Ааа! Ще те оставя да те яде, тъй ли? Като си изгледа дъщеря, нека си я яде тогава…

— Ох, ще ми забъркаш някоя… ще ме погубиш…

— Шшшшт! Трай ти, аз ще се разправям с нея!… — И Арнаутката се връцна бързо към сайванта.

Старата беше изпратила гостенките и се оглеждаше внимателно. Като ги видя, тя сбърчи чело и заклати глава:

— Аха! Ето откъде идат фитилите!

Тошка сви зад градинчицата, събра малко съчки и влезе в кухнята. Черната шамия на свекървата беше спусната ниско над очите й, но тя не изтърва от погледа си Тошка:

— Ревала е, кучката!

5

Иван беше ядосан. Гостите разбраха, че в къщата му ставаше нещо. През всичкото време старата като че ги гледаше накриво, мляскаше мълчаливо и шеташе като занесена. На новите роднини нито веднъж не продума. Не погледна дори Младена, макар че ставаше като син. „Проклета жена! — съскаше Иван. — Цупи се, защото не стана на нейното. Ще има да чака тя…“

Иван беше вече глава на семейството. Вълнуваше го дълбока, неясна гордост, чувствуваше се възмъжал и сериозен. Но покрай гордостта се промъкваше и смущението от всички знайни и незнайни трудности. И тогава го обхващаше някакво срамно и унизително отчаяние. Струваше му се, че след смъртта на Минча животът е станал по-труден и по-сложен. Сега от него искаха хляб, искаха дрехи. Но пари нямаше, отникъде не можеше да хване някой лев. Житото трудно щеше да ги изхрани до пролетта, пък имаше да посрещат толкова други дребни харчове. Приказваха, че наскоро през селото щял да мине бирникът и този път никому нямало да прости. „Лошо!“ — пъшкаше Иван. Лозето им е малко и гроздето няма цена, вино никой не ще да купи. По-напред селяните вадеха по някой лев от тютюн, сега хем им забраниха да го сеят, хем и цена нямаше… Мъчнотиите не бяха една и две, злините идеха и отвън, и отвътре.

Преди смъртта на Минча и работата в стопанството като че беше по-проста и по-лесна. Тогава всичко като че вървеше някак от само себе си, трябваше само да се ходи на нивите и да се работи. А ето че не било така. Нивите бяха малко, а мъката голяма, земята не раждаше кой знае колко, тор не достигаше. Всичко добре трябваше да се пресметне, да се прецени и определи.

Лятото си отиваше, трябваше да се мисли за сеитба. Кое ще бъде за жито, кое ще остане за царевица, трябва ли да се отдели някой декар за угар? Ами за бостан, за памук, за слънчоглед, за фасул?… Само една нива да сбърка, и работата им съвсем ще се омотае.

Нямаше и какво да се яде. По цели месеци прекарваха с фасул и туршия. През лятото по се намираше за ядене: кое домати, кое чушки, кое картофи и пресен лук. Тошка тъкмеше набързо чорби, яхнии, салати и майсторски ги тъкмеше. Но и тази храна беше много лека за тежката полска работа. Нямаше яйца, нямаше месо, нямаше мас. Ако някой добитък си счупеше крак или паднеше тежко болен, тогава на касапницата пред кооперацията увисваше синкавото му жилаво туловище. Месото се продаваше евтино, но Иван пак гледаше да вземе на сметка я глава, я търбух, я крака. Но и това се случваше много рядко.

Следобед той полегна на хармана, но не го сдържа. Имаха царевица на Балюв дол и неколцина бяха му загатнали, че вършите й вече са за рязане. Не му се ходеше чак там, но трябваше сам да иде да види. Подтикваше го и гордостта, че все пак той е глава на семейството, на него се надяваха вкъщи, от него чакаха всичко. Той пъхна комат хляб в пояса си, наметна салтамарката на главата си и пое към полето. Тежката мараня трептеше над срещните баири, стърнищата блестяха на ослепителното слънце. От нивите излиташе тънка, копринена пара, едва забележима за здравото отморено око. Хоризонтът се топеше в следобедната жар, бледосиньото небе беше се отдръпнало нагоре. Не се виждаше нито едно облаче, нито едно петънце, нито една сенчица. Чудни дни за вършитба, за резитба, за коситба!…

И този хубав летен ден беше загубен, отровен с тежки думи на един отживял, ненужен помен…

Иван цапаше бос в горещата пепел на тесния междуселски път и мислеше за простотията на хората. Тя като че им беше оставена в наследство от деди и прадеди. Ето, повечето селяни съзнаха вече, че разните помени са празни и вредни заблуждения, а и те не можеха да ги изоставят съвсем. Покоряваха се на жени, на дъщери, на бабички и на разни хлевоусти махленки. Ето, Иван знае, че помените са една празна утеха, една вековна заблуда, но отстъпи на майка си, прахоса толкова време и толкова пари… Ако дървото беше улучило него, Минчо нямаше да позволи такива помени. Той щеше да се опре, другояче щеше да му се отдаде почит…

Рядко някоя ритлилия кола го сепваше. Пренасяха последните снопи от полето. Воловете, разсипани от тежката работа, пълзяха по прашните разкривени пътища с изплезени езици.

— Къде, Ваньо? — обаждаше му се отнякъде някой момък.

— На царевицата в Балюв дол.

Понякога се поспираха, разменяха по някоя приказка, запалваха цигари и се разделяха. Иван мина един хълм, мина друг и стигна до царевицата. Стръците й бяха посивели вече, листата бяха спържени към краищата, вършите трябваше да се режат. Още няколко дни ако я оставеха, нямаше да приберат никакъв фураж. Зърното й и без това беше слабо…

Привечер, на връщане, Иван мина край кафенето на Пея Алатурката. Кафенето беше празно. Пею седеше вън пред лозничката и остъргваше с малка костура широка динена кора.

— Какво, Ваньо, ти да не свърши вършитбата? — обърна се Пею, като се облиза сладко и си избърса мустаците.

— Не съм. Днеска правихме четирисе на батя.

— Аха! — отвърна с престорено съчувствие той. — Брее! Белким минаха четиресе дни?… Отиде си той, тююю! Лъжовен свят, това е.

— Отиде си — отвърна тъжно Иван.

— Харен момък беше Миню, паметлив… На него и учените не можеха да му излязат… И поизтегли си, само че кога е жив човек, забравя се…

Но Иван не го слушаше вече. Той се завъртя насам, завъртя се нататък и започна да наднича над полусрутения зид към двора и ниската къщурка в дъното. Пею го изгледа под око, прозя се, изпъна се назад и се изви към него:

— Какво гледаш?

— Гледам крушите ви — излъга Иван. — Много род, много нещо тази година. — И като се повърна, попита някак случайно: — Васил у вас ли си е?

— Няма го. Отиде в града за локум.

— Като се върне, нека мине към нас — наръча Иван и си тръгна. „Ще донесе вестници“ — помисли си той радостно.

— Няма да се оставят тези момчета, брей! — скърши врат Алатурката и го изгледа накриво. — Големият пукна, малкият тръгна по хорските къщи…

По харманите вече бухаха веялки, прах на гъсти облаци се диплеше над селото. Тук-там през улицата пресичаха коли, чуваше се еднообразно и глухо търкане на разклатените колелета. Коларите се подпираха на дълги ритли и надничаха в осламените пусти дворове. Кучетата излизаха вече от оборите и салмичките, въртяха се пред къщите и все още гонеха с остървение хапливите мухи. Понякога през дворовете изтърчаваха деца и се катереха по овошките. И бързаха пак към харманите, дето около веялките се мятаха сламарници, гребла, лопати.

Това бяха най-тежките дни през лятото. Хората се затваряха по харманите, дремеха на диканите, обръщаха житото, подмитаха, гълтаха прах и се наливаха с вода. И никой не можеше да намери един час свободно време, да отскочи някъде, да се види с близки и другари, да си поприказват.

— Как е царевицата? — попита го старата.

— Поизгоряла. Трябва да режем вършето.

— Ох! Знам, че трябва, знам. Но кой бре, сине, кой?

— Ние.

— Ами хармана?

— Ще го оставим за един ден.

— Ох, объркахме се, — та не знам…

— Объркахме се — натърти Иван.

— Хайде да се навечеряме, докато е видело… И газта ни се е свършила, няма с какво да си светнем…

— Да се навечеряме много съм огладнял. Ами къде е кака?

— На хармана — отвърна нацупено старата.

— Петето?

— И той е там.

Иван се свлече под сайванта и полегна на лакът. Краката му бяха отмалели, главата му беше замаяна от жегата. Беше уморен, но умората не му тежеше. Тежеше му това, дето в къщата им няма сгода. „Не знаех, че мама била толкова лоша жена — рече си той с горчивина. — Налютила се на кака, да има един колай, с очи ще я разкъса… И защо се е нацупила? Какво й е крива кака?… Не! — закани се той. — Аз ще й очукам рогата на нея… няма да я оставя така.“

Отначало Иван си мислеше, че старата е кахърна и нацупена поради смъртта на батя му. Но ето, изминаха четиридесет дни оттогава, а тя все повече се цупеше и се цупеше само пред снахата. Пред него тя си приказваше като по-напред, угаждаше му, четеше в очите му какво иска, милваше го с поглед. Към Петето стана още по-милозлива, често го прегръщаше до задушаване, целуваше го и му шепнеше галено.

— Хи, бабо, пусни ме ма! — сърдеше се то и бягаше, щом се откопчи от ръцете й. Тя го примамваше с ябълки, с пъпешчета, с дини. Детето я гледаше някак недоверчиво, после подскачаше и се хвърляше на скута й. Старата знаеше, че отива при нея заради лакомствата, и това я много ядосваше. Тя искаше да го откъсне от майка му, да го привърже към себе си, да му стане като втора майка.

Иван беше забелязал, че старата никога не извикваше Тошка направо. И сега мина зад градинчицата и се огледа:

— Пете, елате да вечеряме!

— Вика Петето, само да не продума на кака! — измърмори гневно Иван. — Тююю, то бива проклетия, ама чак дотолкова!…

Пак вечеряха мълчаливо. Яденето ги събираше да помляскат сърдито, да се погледат накриво, да пуснат по някоя въздишка. Не им ли стигаше скръбта по Минча? Защо се тровеха сами? Какво имаше да делят? Иван не можеше да разбере защо ставаше всичко това. „Лоша жена! Лоша жена!“ — повтаряше той за майка си. И Тошка не разбираше добре защо всичко се обърна така. „А каква беше преди, божичко, да я не познаеш!“ — мислеше тя за свекърва си. Старата пък прекарваше през ума си своя тежък и нерадостен живот. „Каквато те залюлее, такава и ще те долюлее.“ И приведена над софрата под черната кърпа, тя проклинаше късмета си. „От Господа е!“ — казваше си тя и й се искаше да го прокълне, да въстане срещу него. Но не смееше. Страхуваше се да не го разсърди още повече, да не стане нещо с Ивана или Петето. Тя потръпна от тази мисъл и сълзите бликнаха в зачервените й очи. Дожаля й, мислите й се отплеснаха в миналото. Какъв живот прекара тя, какво тегло изтегли… Спомените нахлуха, отнесоха я. Като сега помнеше деня, когато купиха Кабатината. И как й се радваха, как чакаха да приберат първия й плод. А то… Уда̀ри големият град — и жито, и царевица, всичко потъна в земята. Нямаше пари за керемиди, покривът на къщата им зееше като ламя, струпали се бяха данъци, лихвите за нивата потекоха. И на всичко отгоре — отникъде нито зрънце жито… Оттук назаем взеха, оттам на зелено изпросиха, поразредиха се, колкото да не пукнат от глад. Но как прежалиха всичко и как преживяха, само те с Миля си знаеха… През зимата умря Мита, първата им рожба. Задуши я лошото гърло и докато се усетят, отиде си гиздавото дете. Беше в първо отделение, току-що му бяха купили плоча. Очите си изплакаха тогава. Грижите и работата я спасиха, щеше да полудее от скръб.

— Лоши години идат, жена — казваше угрижено Милю. — Нашата, тя се видя, барем децата да понаредим.

И тъкмо се разплатиха за Кабатината, надигна той глава, купи нивата на Ортамогила. Купи я — и го взеха на маневри. И всичко легна пак на нейния гръб. Тичаше тя като луда, молеше се да й засеят — никой не я погледна. И се запретна сама. Напъди къщата си, остави децата, тръгна по кърищата да оре. Изора всичко, зася, нареди го. Една седмица преди Милю да се върне от маневрите, Станка, втората им рожба, падна от тежка болест и умря. И пак изгледано дете, и пак плачове, и пак помени. За два дена косата й побеля. Остана й само Минчо, трепереше тя над него, гледаше го като рово яйце. И напънаха се пак да плащат нивата на Ортамогила. Какво пестене беше, каква наказия! Цяло лято ядоха само таратор с кромид, печени чушки и варени диви сливи. Хлябът им беше от чиста царевица и се ронеше като пръст. Когато някои по-заможни съседи им подаряха комат пшеничен хляб, пазеха го само за Минча.

— А бе, жена, да купим малко месо, а? — питаше умолително Милю. — Коремът ми на градина се е обърнал…

— Няма пари за харчене! — отсичаше тя. — Като изплатим нивата, тогава…

Три години гладуваха, три години бял ден не видяха за хвърлей място. Още й е мъчно за един случай, още не може да си го прости. Отидоха на петровденски събор. Минчо поиска да му купят свирка. Детето разбираше от дума и то знаеше, че не беше време да се харчат пари на вятъра. Но всички деца си бяха купили, запъна се и то. Пет стотинки струваше, но тя не даде. Дожаля му на детето, прехапа си устничките, ала твърдо беше, не заплака. Но нали се върнаха в селото, нали свирнаха децата от цялата махала! Наду се онова ми ти дете, завря се в плевнята и зарева. Намери го тя, помъчи се да го залъже, да го утеши — не може. Пита го защо плаче, хълца то и не отговаря… Сърцето й се отрови от мъка…

И за какво било всичко!

Изплатиха нивата на Ортамогила, отпуснаха се. Но Милю пак дигна глава, пак заприказва за нива. Ходеше като залухан, постоянно правеше сметки, постоянно обикаляше къра. Беше хвърлил око на една нивичка, но се обяви войната с Турция. И оттогава хубави дни не видяха. Иван се роди, когато се готвеха да бягат от турците. Всички бяха като подплашени овци, нямаше кой пъпа да му върже. За Миля нищо не беше чула, казваха, че ги закарали да се бият със сърбите и с гърците. Сетне се обади от една болница, та ги поободри малко. Минчо легна от треска, тя беше лехуса. И пак успя и дрехи в земята да скрие, и жито да запази, и на колата чергило да екове. Но размина се, турците не дойдоха, войната се свърши. Завърна се Милю и още оправен-недооправен, хвана се за нова нива. И пак тичане, пак пестене, и пак работа от тъмно до тъмно.

Пламна нова война. Уморени бяха хората, не бяха си отдъхнали от войни, но закачиха пак торбите. Проточи се новата война, народът се ошупи, клюмна. Реквизиции, плачове, немотия. В селото останаха само жени, старци и деца. И общинарите, които грабеха мъката на хората уж за войската, а я продаваха на даалиите и на търговците в града. Замина и Милю, реквизираха и на тях, каквото намериха. Три години го чака Марьола, три години тича, три години му изпраща колети със сухар, с тютюн, с топли дрехи. И го дочака. Но половин човек се върна той, войната беше го съсипала. Бъбреци, ревматизъм, задуха — какво ли не беше му се струпало. И не направи година след завръщането от войната, умря…

Тя си спомня сухото му восъчно лице, дългите отпуснати мустаци, посивялата коса. Задуши я плач. За какво живя той? Какво хубаво видя? На какво се порадва в този свят? „Децата, децата!“ А ето, че и за децата не било. Умря Минчо, а по закон снахата ще вземе дял от имота, ще прибере Петето, ще се ожени и някой мружльо ще седне на имота им. Пък ако природи някои копелтии, тогава нивите от нейния дял ще минат в чужди ръце. Какво ще остане на Петето? Ще се разпореждат с имота му, ще му прибират плода, а като порасне, ще му пишат, че има да им дава толкова и толкова, дето са го гледали… „Ще се ожени“ — повтаряше си с някакво ожесточение старата. Ще се навре в къщата им, ще си подсвирва и ще ги пука от най-здравото място…

А как дойде Тошка? Дойде гола като тояга, с една фустанела на гърба си и с една бохчичка в ръката. А ето я господарка вече, след година ще повтори за друг, ще лапне едно тлъсто парче от имота им и ще го замъкне в чужда къща… И какво се е мъчила тя за тази стока, какво е събрала? Всичко свари наготово — и къща, и двор, и ниви… Минчо трепереше над нея, гледаше я като писано яйце. Че то живот ли беше нейното? Царство. Да охнеше само, да кихнеше, и той ще клекне до главата й. „Та туй, Тошке, та онуй Тошке, та какво ти се яде, та доктор ли да ти доведа?…“ Пък и нищо не даваше да му каже. „Немой така, сине, не я милвай толкова!“ — продума му веднъж тя. А той я погледна, изсмя й се и толкова. Друг път старата пак го укори: „Майка ти така ли са я гледали?“ „Ами хубаво ли ти е било?“ — отвърна й той тихичко.

„Не било на добро толкова галене“ — рече си старата и погледна накриво снаха си.

Колко грозна, колко противна й се виждаше Тошка! Тя е виновна за всичко, тя ще им разтури къщата. Да е човек, че да рече: „Мамо, ето ви Петето, каквото има от баща му, на него да остане, на мене ми излезе късмет, прощавайте.“ Да подпише и да се пръждосва, не й е затрябвала. Но такава ли е, оставя ли се толкова стока? Хитра е тя, лисица е. Преструва се, все пъшка, все уж е кахърна… А в душицата си какво ли се радва?… Пък Иван си хойка, работи си и хич не иска да знае. А неговите ниви ще вземе и неговия двор ще раздели, тя, старата, си е отживяла вече, нейната песен е изпята…

Тошка не смееше да погледне свекървата си, но долавяше омразните й погледи. И залъците едва минаваха през гърлото й. Ще я уморят. Ще я пропъдят. Но къде да иде? Нека си приказва леля й Гела! Кой я знай какви сметчици си е направила пак. Сега сигурно си мисли, че ще може да я ожени за някой богат вдовец. Или ще я котка, докато я използва някак, и ще й накриви врат. Ами сетне? Къде? При кого?

Старата изпъшка тежко и стана, мина зад Тошка и взе преполовения самун.

— Аз пък не видях, че хлябът се е свършил — рече засрамена Тошка. — Ами защо не ми каза, мамо, ей го, до мене е, аз щях да нарежа.

— Знам те, много си пъргава — процеди убийствено старата и сведе пак глава.

Тошка остави вилицата, извърна се и изхлипа в скута си. Детето се огледа плахо, обърна се към чичо си, обърна се към баба си, па току прегърна майка си и заплака. Старата се сепна, дигна глава, очите й блеснаха злобно.

— Ела, бабиното момче, ела баба да го вземе! — помоли го тя нежно и посегна към него.

Но то я изгледа сърдито и замаха с ръчица:

— Не ща, ти си лоша!

— Лоша съм… все аз съм лоша…

— Лоша си ами! — избухна Иван. — Да не се мислиш за светица! — Той хвърли един отчупен залък и тръсна трохите от скута си. — Стара жена си, дръж сметка на думите си!… От тебе човек може да полудее!…

— Почакай! Почакай! — заклати заканително глава старата. — От тия, дето си мълчат, по-лесно се полудява…

Тошка падна по очи, горчива обида я задави: „Защо си ме родила, майчице — проклинаше се тя, — защо си ме хранила, защо си ме гледала?… Толкова ли съм крива, толкова ли съм лоша?… Малко ли си ми е моята мъка, та ме тровят така?… Малко ли си ми е моето тегло, та ми ядат така сърцето?…“ Тя се друсаше като заклана, пръстите й се гърчеха и търсеха да уловят нещо неуловимо.

— Няма живот тука! Няма живот! — повтаряше Иван, като удряше с юмрук по софрата. — Какво чудо стана, холан? Какъв дявол влезе в къщата ни?… Ще си хвана главата и ще избягам…

Петю се навираше в лицето на майка си и я галеше плачешком:

— Мълчи, майко, мълчи, майчице!…

Старата го следеше и лицето й се свиваше неприятно. Не трепкаше тя от виковете на Ивана, не се трогваше от плача на снаха си. Но молбите на детето я пробождаха право в сърнето.

— Не плачи, моля ти се — повтаряше то. — Когато порасна, аз ще напердаша баба, та да знае…

„Ще млъкне тя, ще млъкне, та ще занемее!“ — заканваше се мислено старата и поглеждаше крадешком под черната шамия.

6

След смъртта на Минча старата не пропущаше църква. Палеше свещи на всички свещници, целуваше поред иконите пред олтара и слагаше дребни дарове: малки домашни кърпи, скамаци памук, захарчета, левчета. Сетне се връщаше в женското отделение и се месеше в разговорите на жените. Но повечето си стоеше като занесена и все си шепнеше нещо.

Преди няколко дни извади отнякъде старата икона с дървената рамка и с ярките тенекиени пера и я сложи в стаята. На поличката отгоре, както някога, кацна кутийка с фитилца. И кандило замъждука. Иван гледаше, дразнеше се, но нищо не смееше да продума. Той знаеше, че сега тя няма да му отстъпи, пък и разбираше, че го чака само да я закачи, за да се нахвърли върху него. Но тази вечер, след като тя разплака Тошка, Иван не се стърпя.

— Тровиш хората, а сетне се молиш да ти простят! — подхвърли й той още щом тя се изправи след молитвата и дълбоките метани.

— Кого съм тровила бре, сине? — обърна се старата като ужилена. — Тебе ли сам тровила, а?

— Та и мене… като се заяждаш с другите…

— С другите!… — изсъска тя. — С другите, а? С кои други бре! С кои?

— С кака, на!

— Доброто ти мисля бре, глупчо, очите ти отварям!… Или искаш да сгърна ръце и да кажа: „Ела, мечко, изяж ме!“ Така ли искаш?

— Та кака да не е мечка? — попита малко смутено Иван.

— Като те налапа, тогава ще видиш каква е! — завъртя заканително глава тя. — Мечките не ходят само по гората…

— Брей! — усмихна се подигравателно Иван. — Изяла ли е някого?

— Тебе ще изяде, почакай… Хем с парцалите ще те налапа…

— Луда жена! — ядоса се Иван. — Какви мухи са влезли в главата ти, един Господ знае…

— Луда съм, луда… Като ти пипне стокицата, тогава ще видиш каква съм!…

Иван се опули.

— Кой?

— Тая, дето много я браниш. Кой друг!

— Защо? — извърна се той и облиза изпръхналите си устни.

— Ами тъй на. Пада й се.

— Какво й се пада?

— Имот. Какво!

— Как й се пада?

— Така. По закон.

Иван гледаше като стреснат насън.

— Как по закон?

— Както на Станка Вълювичина. Умря Вълю, тя повтори за Мандювчето и им пипна най-хубавите нивици. В неделя, в черквата, видях сватята Марина, та я попитах. То и не я попитах, тя сама взе да ми разправя. Сватя, и вие, вика, имате една ламя вкъщи, ще ви изяде, вика, имотеца, ела да видиш, вика, какво ни направи нашата булка… Обра ни, мари, и от лъжиците, вика, взе… С трън, вика, да завъртиш сега, няма какво да закачиш…

Иван слушаше като попарен. За това не беше и помислял досега.

— Ами нали има дете? — попита той глухо.

— Та заради детето де! — наклони се поверително към него старата. — Заради детето… Ако няма дете, тогава е лесно… Ами като има дете… Взема и за детето дял, и за нея си… Законът бил такъв.

Иван потрепера, студени тръпки полазиха ситно-ситно по гърба му. Стори му се, че бързо и неусетно пада хлад. Краката му отмаляха, слабост притисна гърдите му. Той се приведе като старец и седна на сайванта до леглото на майка си. Какво ще вземе Тошка, как ще го вземе, всичко искаше да научи. Но старата мълчеше свита, загледана от ниския сайвант в звездното лятно небе. Погледът й, вторачен безцелно, се сведе бавно и се спря върху двата комина на Малтрифоновата къща. И колкото повече ги гледаше, толкова по й се струваше, че това не са комини, а хора, които се надигат бавно и понечват да се хвърлят в техния двор. Старата знаеше, че това са комини, но пак поразтърка очите си и се вгледа внимателно към тях.

От стаята на Тошка се чу сънен плач. Плачеше Петето. Долетя шум от отметната черга, после тих и тъжен глас: „Мълчи, мами, мълчи… Водичка ли ти се пие, гълъбче?“

„Виж как се чува“ — рече си старата и се ослуша. Но всичко се спотаи пак. Звънтеше само еднообразната песен на щурците. Тази песен трудно може да я долови човек, израснал на полето. Тя му изглеждаше като един звук, на тишината, дълбоката и безкрайна тишина на светлите летни нощи, като един трепет на звездите, като полъх на невидим нощен ветрец. По улицата изтрака закъсняла кола, после протупаха стъпки и отминаха. Кучето се обади мързеливо, като по дълг.

— Да си лягаме — стресна се старата. — Време е.

Иван стана и тръгна мълчаливо към хармана. Там, до ръжанката, той се зави в една скъсана черга и се загледа в Кумовата слама. Той познаваше това небе като дланта си, беше свикнал с всичките му промени, с всичките му цветове и отсенки, та погледът му не се спираше никъде и нищо не можеше да отвлече вниманието му. Той мислеше за разговора със старата. Дълбоко отчаяние го притисна и обезсили. Лошото никога не иде самичко, умря Минчо и всичко се измести от пътя си, всичко се разбърка. Без да съзнава ясно, той взе страната на майка си. Сега, след като му разкри всичко, нейната страна беше и негова страна. Допреди малко той беше готов да й се сърди и да се кара с нея, загдето постоянно се заяждаше с Тошка. Но след тези разкрития всичко изчезна, провали се. „Значи, по закон!“ — повтаряше си той и се мъчеше да събере мислите си. Значи, и кака му ще направи като Станка Вълювичина… Ако майка му не беше му разправила за този случай, никога нямаше да му дойде на ума, макар че го знаеше много добре. Знаеше и колко декара им взе, и от кои ниви, и как се съдиха. Тогава цялото село се раздели на две. Едните разправяха, че не било право да вземе дял, макар и законът да й го давал, други я защищаваха и коряха свекървата и деверите й, задето искали да я бият. Минчо и всичките му другари взеха нейната страна. „Има право да вземе, и тя е човек — разправяше той. — Или като не му е донесла нищо, та сега да легне да мре…“ Чак сега Иван си спомни за тази разправия. Тогава Иван беше още малък, та не му обърна внимание. Дори се чудеше на батя си, че за чужда работа се смразява с хората. Аслъ оттогава Петко Вълюв се скара с Минча, намрази го и стана партизанин на Георги Ганчовски… Дали на Минча е минавало през ума, че тая работа ще дойде и до тяхната къща?

— Значи, по закон!… — мяташе отчаяно глава Иван. — Ще вземе, значи, от всичко, ще дели като брат…

Какво ще остане на тях? Те с майка си ще вземат два дяла. Тошка и Петю ще вземат един дял. Има всичко на всичко четиридесет и осем декара ниви и един декар дворно място с къщата заедно. Тя ще вземе шестнайсет декара. Какво ще остане на тях? Как ще се прехранват! С какво ще живеят? Право е, ще останат дваминка с майка си, ама нали му е време да се ожени, нали… нали няма все трима да си останат?… А трийсетина декара какво могат да дадат? Пък Тошка ще вземе най-хубавите ниви, нивите, дето ги хранят… Зер има дял и от двора, и от къщата, и от всичко… Пък хубавите ниви са петнайсетина декара, другото е червенак, лепи се като туткал: хем мъчно се работи, хем нищо не ражда.

„Какво ли ще вземе? — питаше се тревожно Иван. — От кой ли край ще иска?…“

Как да се разделят, та на нея да се паднат лоши парчета? Ето, започна да дели на ума си нивите при Пътчето. И никое от парчетата не му се даваше. Мили му бяха дърветата, храстите, дори за драките по синора му беше свидно. Там беше си почивал, беше ги заобикалял с ралото и сърпа, там на клоните на дърветата са висели закачени торбата и бъкълчето му. Всяка шепа пръст е минала през ръката му, всяка блана го е удряла в краката… В тези ниви е прекарал най-хубавите дни от живота ти, оттам е гледал момите по жътва и копан, там е мислил за изгорите си, там сърцето му е тупало за любов, за женитба, за къщовност…

Да си останеше делът за Петето, Иван щеше да му даде най-хубавите ниви. Но нали чужд крак ще стъпи там, нали чужди ръце ще прибират плода, нали чужди очи ще се радват на немъчена, лесно спечелена стока?

— Не е право! — изсъска Иван. — Отде-накъде!

И той започна да пресмята: не могат ли да си вземат детето да живее при тях? Пък и бездетните вдовици по-лесно се женят. А на нея какъвто дял й се пада, нека си го вземе. Или пък могат да й платят. Ще подпишат договор, за две-три години ще съберат толкова пари…

Иван се запъна в мислите си.

Ами как се събират пари в тези години! Той не може да види в джоба си пари за едни обуща, та ще плаща дял! Вятър работа!… Тя няма да иска само от нивите, ще иска и от двора, и от къщата, и от покъщнината.

— Не! — махна Иван и остра болка го клъвна по сърцето. — Не можем да намерим толкова пари в тази криза. Пък и годините стават по-лоши, по-тежки: ланшните сметки не излизат тази година… А и няма да се съгласи: ще си вземе детето, ще си вземе стоката и ще ги остави да си чукат главите с трийсет декара иловица…

— Права е мама! — заключи мъчително той и тежка досада кипна в гърдите му. Тошка му се стори прикрита и зла сметкаджийка. Плаче за очи, за пред хората, и за батя му жали лицемерно. А в душичката си се радва и чака да се навърши година, за да си обере крушите от къщата им. И как ли ще ги дере сетне с този проклет дял, как ли ще ги разиграва като мечки…

— Пък да я помолим, а? — попита се обнадежден Иван. — Не е чак дотолкова лоша. „Тъй и тъй — ще речем, — щом ти е излязъл късмет — отивай, само не ни закачай много, не ни разваляй имота…“ „Е хайде — ще рече тя, — къщата ви оставям, ама ще ми дадете за нея Кабатината.“ И ще я дадат, как се прави къща в тези години! А без Кабатината те са загубени, тази нива ги храни…

— Дано не повтори! — успокои се ненадейно Иван. И изведнъж се залови за тази спасителна мисъл. Ще остане да живее при тях, ще си гледа детето и ще добрува. Като царица ще я гледат, прах няма да падне на гърба й. Така и за Петето ще е по-добре: ще си порасне в своя къща, при свои хора. Ще го гледат като писано яйце, ще го изучат. За Петето тя ще се съгласи. Инак то може да стане някой хаймана, може да тръгне по криви пътища…

„Не! — сви пак устни Иван. — Млада жена с едно дете и с такъв имот… Ще повтори, няма да стои… Пък и мама… като я трови така…“

7

Най-сетне Иван разбра защо майка му се държеше така със снахата. Животът му се видя тежък и сложен, всичко се объркваше все повече и повече. Искаше му се да оправдае майка си и да осъди Тошка, но в ума му засядаше като ръждив гвоздей мисълта: „Но какво е виновна тя? Работи като добиче, гледа си детето и си мълчи. Може да не повтори, може да се откаже от своя дял…“

Отначало той я поглеждаше крадешком, мъчеше се да отгатне какво мисли, какви планове крои. И колкото я гледаше, толкоз повече се уверяваше, че няма да ги пожали, че всичко ще си вземе, до игла. Омразата плъзваше към сърцето му и бавно се свиваше в него. Без да се усети и без да ще, той започна да я гледа като чужда, като враг на къщата им. Погледите му станаха прикрити, в зениците му припламваха искрите на омразата…

Още на другия ден Тошка долови промяната у Ивана и сърцето й се сви.

— Напомпила е и него! — проплака тя.

Сега вече за нея отникъде нямаше закрила. Иван само да си мълчи, да не й продумва, да не я гледа накриво и това ще й стига. Пък ако и той се обърне да я хока, няма да изтрае тогава, двамата ще я уморят…

Петето! Само мъничкото Петенце й оставаше! То няма да се откаже от нея, няма да я остави. И нали тя само за него живееше още! Нали само то я успокояваше още, нали само то й даваше сили да понася отровните заядки на свекървата…

Тошка знаеше: Иван няма да отвори уста, няма да продума срещу нея. Познава го тя, мек е той, милозлив е. Но как ще гледа и него все сърдит и нацупен?

„Може да му е криво за нещо друго — мъчеше се да се залъже сама. — На мене защо ще ми се сърди, аз какво съм му направила?“

И спомените за хубавите дни, които преживяваха, когато Минчо беше жив, нахлуха като отприщено стадо. Тошка знаеше всичките му тайни. На нея той поверяваше любовните си мъки, на нея се хвалеше с успехите си пред момите, тя му тъкмеше работите, когато той не успееше да се вреди някъде. Кърпички, пръстени, престилки — всичко минаваше през нейните ръце. Тя му казваше дали е време да си ги върне и го съветваше кога, как и къде да ги връчи.

Тези спомени понякога минаваха през ума и на Ивана, но него сега не му беше до моми и до любов. Страхът, че ще загубят толкова имот, го скова. Дето седнеше, дето станеше, все кроеше как най-леко и най-евтино да отърват хубавата стока. Дори на два-три пъти му се присъни, че се делят с някакви непознати хора. Делбата завършваше с бой, с ножове и с пукнати глави.

Преди старата да му съобщи за дела на Тошка, той гледаше да изскочи навън, да се намери с другари, да поразпита за новини, да потърси вестници. Но откак научи за този пусти дял, сви се вкъщи, посърна, уплаши се за бъдещето. Започна все по често и по-често да се завира в ръжанката, да гледа безцелно и да мисли. Понякога чуваше, че другарите му го викат, но се спотайваше. Тогава майка му се показваше и казваше студено и късо:

— Няма го.

— Къде е?

— Знам ли. Излязъл е.

Тя го дебнеше като вълчица, знаеше къде е полегнал, но не им обаждаше. И си мислеше: „Дано не ги чуе.“ Така старата свикна да го вижда откъснат от тях, да го има подръка, както сама си казваше, та и когато понякога той беше вкъщи или в кухнята и се надигаше да стане, тя го натискаше:

— Седи си де, ще им кажа, че те няма!

И се показваше от вратата:

— Няма го! Няма го!

Само едно започна да я тревожи. От мъка ли, от що ли Иван посърна, отслабна. И като го гледаше как се топи от мисъл и грижи, тя се заканваше на Тошка и съскаше под черната си шамия:

— Ще ми умори момчето, проклетата й кучка!

Тя искаше да го успокои, да го утеши, но дене рядко оставаха сами, рядко можеха да си продумат. Само вечер, свити в ъгъла на сайванта, те си шушукаха поверително.

Иван все чакаше старата да подкачи приказка за дела на снаха им, но тя като че ли смяташе това за свършено. И веднъж той не се стърпя, попита:

— Ти сигурна ли си?

— За кое?

— За кака… че имала право да вземе…

— Хм, няма да съм сигурна! — усмихна се победоносно тя. — Нали знам как вземат другите.

— Нашето може да не е такова — не губеше надежда Иван.

— Същото е — отвърна с хладна примиреност тя.

Той помисли малко.

— Ами такова ма, мамо… да ида до града… да попитам някой адвокат…

— То ще трябва да попитаме бре, сине, ама само дето ще ни вземе паричките…

— Нищо няма да ни вземе… Имам там един познат, другар на батя…

— Няма време за ходене! — отсече старата и се намръщи. Тя знаеше, че Минчо го пращаше до този адвокат по партизанлъци, та и сега си помисли — като иде, да се не обърка в някоя друга работа.

Иван не настоя, но реши да отиде, щом остане по-свободен. Адвокатът беше младолик, усмихнат мъж. Минчо често пращаше Ивана при него за вестници и книги. Иван вярваше, че като познат и приятел този адвокат ще намери някое мъничко законче, забутано в някои дебели книги, и с това законче ще ги отърве от Тошка. Ще му се моли и пари ще му обещае, но да им запази имота, да ги спаси от разорение.

Сипаха житото, прибраха вършето, работата изведнъж намаля. Хората изтърсваха сламата от плещите си, раздвижваха се по кръчми, кафенета и мегдани. Оставаше им още да приберат царевицата, но това беше лека, весела работа.

През един празничен ден Иван изкара воловете на паша и се върна ранко, за да докара две коли пръст: харманът им беше се поразровил, та искаше да го позатъпче, за да бъде готов за царевицата. На двора пред сайванта, седеше на малко трикрако столче Димо Стойков и приказваше с Тошка. Димо се ръкува приятелски, но Иван схвана по лицето му нещо сърдито, недоволно. Лицето на Тошка беше бледо, посърнало, очите й бяха влажни и позачервени. Плакала е, Иван разбра. Стана му блудкаво и неприятно. Димо беше мълчалив и скрит човек, ала излезеше ли една приказка от къщи, иди я гони сетне: ще литне из селото, ще се разнесе като вихрушка. Димо ще каже на жена си. Жена му ще се похвали я на сестра си, я на етърва си, а те ще го пръснат навсякъде. Ще научи Арнаутката и ще се дотътре да се кара. Пък старата и без това е наострена срещу нея като бръснач. Ще се счепкат двете, ще се хванат за косите и ще забъркат една каша, дето пак Иван ще трябва да я сърба…

— Пръст щял си да докарваш? — обърна се Димо.

— Пръст.

— Кога?

— Сега.

— Хайде впрягай и аз ще дойда.

— Няма защо — смънка Иван, — аз ей сегичка ще я свърша…

Но Димо се метна на колата и седна на капрата срещу него. И още щом излязоха от вратнята, той подхвана отдалече: много работа, забравиха се, не могат да се срещнат, да се видят, да си продумат… Младите нещо се сърдели, подхвърляли, че Иван се крие, че нарочно бяга от тях. Димо им разправял, че сега той е нов къщовник, на гърба му е легнало всичко, та не трябвало да му издирват много.

Иван слушаше и се потеше от мъка и срам. Ако Димо беше го нахокал направо, нямаше да му е така стеснително. Тогава можеше и той да се озъби, да се оправдае някак. Но Димо не го обвиняваше в нищо. Излизаше дори, като че той взема неговата страна. А всъщност това си беше едно мъмрене, едно майсторско нахокване, на което с нищо не можеше да се отвърне.

После Димо обърна разговора за Тошка. Иван изтръпна, топла пот рукна от челото му. Страхуваше се, че тук не би се въздържал, че би избухнал, ако вземе да го съди много остро. Но Димо пак не каза пешо кой знае какво. Из селото се разнасяли приказки, дрънкали, че старата хокала Тошка, искала да я пъди и още такива врели-некипели.

— Кой ги разправя тези работи? — обърна се сърдито Иван.

— Кой? — сви устни Димо. — Можеш ли да намериш края на хорските приказки! Този го чул от онзи, онзи не знам от кого си и, гледаш, проточило се като свинско черво. Пък и малко ли са враговете ни?… Арнаутката дрънкала наляво и надясно. Но да оставим Арнаутката. Леля ти Кина загатнала нещо за имота, там била и жената, с ушите си го чула. А ти знаеш как тези приказки допадат на Георги Ганчовски. И хиляди да дава той пак не може да ги купи… Тъкмо сега, когато ще се свиква събранието за мерата, ние не трябва сами да отклоняваме хората… Какво ще си кажат те? Селските работи тръгнали да оправят, а в къщите си ще се изядат… След панаира ще трябва да се напънем за събранието… Ако сме си на мястото, ще го ударим оня разбойник. Инак… отпуснем ли се, разнесем ли си сами разни приказки, всичкото ни търчане ще иде на вятъра… Не мисли, че вашите къщни разправии са отделна работа… Голямо е името на Минча, а покрай него и тебе те тачат, та всяка лоша приказка за вас пада и върху общата ни работа…

Иван слушаше и тих, дълбок възторг наливаше душата му. Досега той знаеше Дима само за добър стопанин и събуден селянин, но не знаеше, че може да приказва така ясно и убедително. „Ще се оправи, ще се оправи, на всичко ще се тури край!“ — кълнеше се в себе си Иван.

— Мама нещо се надува, ама защо се надува, право да ти кажа, и аз не знам — излъга той.

— Ами ти защо си в тази къща? — измери го хитро Димо. — Ако се скарат, ще ги помириш, ако сбъркат, ще ги поправиш… Само без да вземаш страна… Ако майка ти почне много-много да лае, ще й свиеш езика… Така се оправят тези работи…

— Жени бе, батю Димо — дигна вежди Иван. — Не им се излиза лесно наглава…

— Виж, опичай си ума, ти не си малък да те уча на тези работи — посъветва го някак заканително Димо. И подхвърли на тръгване: — Аз пак ще намина…

Вечерта Васил Пеев обиколи към тях и му заръча да иде у Марин Синтенев. Но да прескочи през градините и да върви право през хармана, зад плевнята.

От два месеца Иван никъде не беше ходил, та сърцето му затупа страхливо, когато запристъпя през сухите буйнали метли и развлечените тиквени властуни.

Зад плевнята го чакаха вече, той беше позакъснял малко. Васил Пеев и Стефан Хъчибързов се навеждаха надолу и пушеха в шепите си. В ъгъла седеше Младен и се ослушваше внимателно. Той беше страхливо, свитичко момче, но беше много редовен и изпълнителен във всичките си работи. Марин беше набит, тромав и небрежен момък и ако не беше будната му и пъргава майка, чина Гина Синтеневица, отдавна щеше да се повлече с разни пройдохи по лудории и гуляи. Тя и сега обикаляше хармана и залъгваше кучетата към пътната врата. В селото я знаеха като върла политиканка, но никой не я съдеше и не я подбиваше за това: чина Гина си гледаше къщата по-добре и от най-добрите домакини, само че така си редеше работите, та й оставаше време и с политика да се занимава, и за селските работи да приказва. По разни помени и къщни вечеринки тя бе неизменната ораторка.

Но колкото и да беше пъргава, събудена и редовита, толкова мъж й, Син Теню, беше мързелив, отпуснат и разхайтен. Когато станеше дума за него, дядо Боню Хаджиколюв казваше: „От Бога така е наредено: на мързеливия мъж да се падне работна и домовита жена.“

Стрина Гина посрещна Ивана, хвана го за ръкава и го тикна към плевнята:

— Тука! Тука! — И като го заведе там, обърна се към всички: — Само гледайте да не ви усети Тошаврата… Едно куче е, еша му няма…

Иван се прибра много късно. Старата беше се наточила да му се кара, чака го докъм полунощ, но не го дочака, заспа. Той мина тихичко на хармана, сви се в ръжанката и притвори очи. Трябваше да спи, нощта преваляше, утре рано работа го чакаше. Но сънят не идеше. Той мислеше за толкова неща, мислеше радостно възбуден, избистрен, възроден. Всичките грижи и тревоги за ниви и делби му изглеждаха сега смешни и дребнави. Беше му чудно дори, че е можел да гледа накриво Тошка заради женските хоратни на майка си…

8

На другата нощ Иван пак закъсня. Старата пак го чака и пак заспа. Тогава тя вдигна чергата му от хармана и му нареди леглото на сайванта до себе си Иван се обиди от това. Той грабна чергата си и я помъкна, но тя се хвърли след него, прегърна го и увисна на рамото му. Хитра беше старата: ако му кажеше, че иска да го пази, той ще се разсърди и напук ще се завре някъде из плевнята. И затова тя удари на молба:

— Полежи тука бре, сине, ами нали съм майка, нали искам да ти се порадвам, нали искам да те погледам… Утре ще се задомиш, тогава и ти да искаш, няма да може… Ами чедо си ми бре, ами мил си ми… Не ща насила, ама ти се моля… Остани тук, искам да си поприказваме, самотия съм, душата ми се пука от мъка…

Не издържа Иван, върна се.

След две вечери той пак закъсня. Старата пак караули до първи петли, но заспа, уверена, че ще го усети, като са завърне. Но Иван се промъкна като котка, свря се безшумно под чергата и притаи дъх. В неделя вечерта той пак се завърна след полунощ. Той пристъпяше на пръсти, но този път старата бдеше. Когато се зави с чергата, тя се престори, че току-що се е събудила, повдигна се на лакът и го изгледа строго:

— Къде ходиш по това време, бре?

— На седенки бях.

— Знам ги аз седенките ти! Такива седенки аз не ги ща, чу ли?… По батювите си пътища не ща да вървиш, да го знаеш… Остава ми още някоя година да поживея, искам да си поживея спокойно, стига ми, дето толкова кахъри брах досега… — Гласът й от остър и сърдит ставаше мек и укорен. — Гледай си работата — продължи още по-меко тя, — партизанлъкът не е за сиромаси хора, партизанлъкът къща не храни… Който се е хванал на това хоро, той не е прокопсал… Ти мене слушай, аз съм стара, повече съм видяла, повече знам… Ще те грабнат утре, както грабнаха едно време батя ти, и ще ме оставиш да кукувам тук, сама-самичка… И защо? За хората! Мислиш, ще те пожали ли някой, ще ти помогне ли? Никой няма да те пожали, никой няма да ти помогне. Хубаво да го знаеш това. Ще гледат още да ти напакостят, такива са хората. Ако затънеш до колене, ще те натиснат да затънеш до шия… Такъв е народът, синко. Пък ти си тръгнал да се бориш за него…

— Аз се боря за себе си — отвърна той глухо. — Че на нас да не е притекло?

— Как се бориш за себе си? Не се бориш за себе си. Това ли ти е боренето — да се караш с хората, да се смразяваш със съседите… Не ти трябва, синко, не се дърли като куче на аба, никому нищо няма да направиш, само на себе си ще напакостиш… И с богатите не се заяждай, не прощават те… Ако си добре с тях, може и някоя службица да вземеш, може някъде да се наредиш…

Иван мигаше виновно, въртеше се на леглото и не знаеше какво да й отговори. Нещо се размътваше в душата му, ставаше му блудкаво, хубавите мисли, които допреди малко го вълнуваха, започнаха да потъмняват, да се разбъркват, между тях се вмъкваха съмнения, смущения, колебания, досада. Не е права тя, той знаеше това. Но как да я разубеди, как да й обясни своята правда? Друг беше батю му. Когато старата му се скарваше, той я хващаше за ръката, усмихваше се шеговито и я гледаше право в очите:

— Затвори ме в шише, мале.

Не издържаше, усмихваше се и тя.

— Къщата си гледай, Минчо — ставаше пак сериозна, — не си дете да те уча.

Минчо умееше да казва истините и когато се шегуваше:

— Който гледа само къщата си, той нищо не вижда. Аз чакам и ти да тръгнеш с мене, не да ме криеш под престилката си.

Сега, като го гълчеше като някое малко дете, Иван се засрами, ядоса се на себе си и кипна:

— Стига де, не е твоя работа какво ще правя аз!

— Така! Така! — дусна се тя. — Като изхраниш син, не се грижи за него, пусни го да хайманува.

— Че аз хайманувам ли ма? — разсърди се той.

— Боже Господи! — прекръсти се старата в леглото. — Връща се по никое време и пита на това отгоре! — После тя се отпусна, обърна се и въздъхна дълбоко: — Ходи, сине, ходи! Нали и в песента го пеят: „Га беше Ваню мъничък, мама кахъри нямаше…“ Мене каквато ме е залюляла, таквази ще ме долюлее… На млади години не видях хубаво, та на стари ли?… Ходи! Ходи!… Ходи, та като пукна, да се находиш…

— Хайде, остави ме да спя.

— Ще те оставя. В гробищата ще се пръждосам… Наспи се, та утре пак да хойкаш с разни нехранимайковци…

— Дрънкаш си само. С кои нехранимайковци съм хойкал?

— С кои? Хъчибързовчето да не е стока?… Тръгнал света да оправя, пък булката си изпъди.

— Изпъди я майка му — ужили я Иван.

— Все майките… Хайде, нека са майките…

А синовете — светци!… Майка лошо мисли ли бре?… Не ща да си като тях, чу ли? Не ща да хойкаш с тези непрокопсаници!…

— И техните майки приказват така за мене.

— И прави са — подхвана тя наставнически. — Съберете се все на един ум и гледате един от друг кой по-горен да излезе… Като е сам човек, като не се меси с такива люде, и в прав път влиза, и от дума разбира… Пък тъй, зарежеш си работата и защо? За хората. Себе си не наредил, за другите бере грижа. Имаше тука един учител, Никифоров му викаха, ти не се учеше още, ама може да го помниш, та той подскороса батя ти с тази пуста партия… Отде да съм знаяла, отде!… Идеше у нас, учен човек, виках, на добро ще го научи… Пък то… Ако беше се хванал другаде, щеше с положение да е днеска, нямаше да копае дървета…

Иван сумтеше и слушаше приказките на майка си. Чудно му беше, че без да е чела, без да е слушала, тя беше разбрала къде се крие хорската сила. Сам човек може да се огъне, да се отплесне, да се отчае. А като има да го държат, тогава е друго.

Лошото беше, че Иван не можеше да я слуша спокойно. Омръзнало му беше това непрекъснато натякване, това следене, този постоянен страх за живота му. Донякъде я оправдаваше: оставаше й само той. И покрай досадата от нейните стари, изтъркани съвети една мисъл се промъкваше крадливо: ами дали тя не е права?

Иван се мъчеше да пропъди тази мисъл, но тя се въртеше като муха около главата му и го бодеше от време на време.

— Хем няма да те оставя, да го знаеш — закани се старата, окуражена от неговото мълчание. — Аз съм ти майка, аз не ти мисля злото, ти мене ще слушаш.

Той й обеща като за лице, но дълбоко в себе си се чувствуваше смутен. Пък и кой знае…

След това спречкване Иван се мъчеше да не закъснява, но работата не се свършваше с час-два. Уж все набързо щяха да се видят, уж две думи щяха да си продумат, пък то, като ги развържеха, нямаха край въпросите и обясненията, пък и времето, опустяло, хвърчеше…

Веднъж успя да се върне навреме. Втори път се събу още от пътя и се промъкна, без тя да го усети. Или пък се преструваше на заспала? Но третия път беше будна, чакаше го ококорена, разчорлена, сърдита. Не му каза нищичко, само се захлупи на възглавницата и занарежда като на умряло, с тих и печален глас:

— Защо не си отидох с тейка ти, защо не се прибрах при него, защо останах да тегля, защо живея още да ме подиграват, да ме тровят, да ме не зачитат за нищо в тази къща?… Божичко миличък, прибери си ме по-скоро, да си ходят, където си щат, да не им се бъркам с лошите си приказки, да се отърват от мене, от лошата си майка да се отърват!…

Иван се усмихна в себе си; тя приказваше за двама, като че Минчо си беше жив. И му се искаше да й го каже, но не намери сили. Нещо противно му стана от този плач, нещо му загорча от това неочаквано посрещане. Какво да й продума? Как да й отвърне? Той я разбира: останал й е едничък, пази го отдалече. Но тя не може да го разбере, тя! Да седне и да вземе да й обяснява?… Няма и да го слуша, само дето ще си хаби приказките…

— Хайде, няма вече! — обеща той с досада, само за да прекъсне този противен плач. — Късно е, спи.

— Дано в черната заспя макар, та никога да не стана, никога да се не събудя… Кандисай тогава на ходене, вкъщи се не свъртай, нищо не поглеждай, за нищо не се грижи…

— Стига де, казах ти!…

— Викай ми, хокай ме! Като си няма господар къщата, така ще ме гълчиш, така ще ме подритваш!… Гълчи, гълчи! Аз ти приказвам за лошо, аз не ти мисля доброто!… Ония, чуждите, те приказват мазно, техните приказки са хубави… Ох, божичко, миличък Господьо! Докога ще ме държиш да се наказвам?…

Иван грабна чергата и избяга към хармана. Сърцето му се късаше от мъка, идеше му да стисне очи и да хване, накъдето се случи. Майка му няма да го остави така, ще му реве, ще му се циври, ще му дрънка едно и също нещо, докато му накипее, както тази нощ му накипя… Отчаян, обезсилен, обезкрилен, той се дотътри до ръжанката, там, дето спеше по-рано, и се свря. Но си помисли, че тя ще хукне да го търси, та затова отиде в плевнята и се стули в един ъгъл. Навън беше тихо и спокойно, не се чуваше нито звук, нито лай, седенките бяха разтурени, над селото не звучаха вече ясните момински гласове. Чуваше се само как някакви незнайни и невидими червеи човъркаха старите греди на плевнята, човъркаха ги остро, упорито, противно. Иван помъчи да се отърве от този звук, направи усилия да го забрави, да го не слуша, но не можа. И като напук, колкото се мъчеше да се отърве от него, толкова звукът се усилваше, като че излизаше от дъното на главата му. Мислите му течеха бързо, разбъркано, искаше да се съсредоточи в нещо, но не можеше. Счуваха му се ту препирните с неговите другари, ту припевите на майка му, ту някакви празни, забравени разговори с познати и непознати… Замисли се за изгората си, за последните срещи, за приказките, които си изприказваха. Но и тук не можа да задържи мисълта си. Всичко му изглеждаше дребно, празно, чудеше се дори откъде му хрумваха такива глупости…

Пропяха петли.

Иван излезе наметнат с чергата.

Навън беше светла, спокойна, прохладна нощ.

9

Тошка посърна, тънкият руменец на бузите й се стопи. Лицето й още повече се удължи, скулите й се изостриха, носът й стана тънък и светъл. Очите й се закръглиха, но в тях нямаше вече оная сърдечна веселост, която се разливаше по цялото й лице. Веждите й бяха дигнати загрижено, две дълбоки бръчки врязаха правото, четвъртито чело. От деня на злополуката никой не беше я видял да се усмихне. От началото тя бе смазана от тежка скръб и постоянен плач. После сръднята и тежките думи на свекървата заключиха сърцето й. Угнетителен страх притисна устните й. Тя не мислеше за това, но знаеше, че ако се усмихне само с крайчеца на устата, свекървата веднага ще си рече: „Драго й е, че остана вдовица.“ Понякога Тошка си даваше кураж и се мъчеше да забрави кривите погледи и отровните приказки, но не можеше. Често се замисляше за миналото. Спомняше си как хубаво си живееха по-напред. Как ходеха на работа, как си почиваха под дърветата и на синорите, как се шегуваха, как при тях идеха от съседните ниви. Минчо им разказваше какво става по света, тълкуваше политиката, обясняваше им събитията. От него Тошка знаеше, че Германия искала да нападне Русия, че Япония щяла да й помага, но Франция и Америка не давали. Италия и Англия щели да се счепкат, но защо, това не й беше много ясно. Делели някакво море и Тошка не можеше да си представи как може да се дели море. Тя не беше виждала море, но знаеше още от приказките, че моретата нямат край и че всеки се скита из тях, както му се ще. Да се дели земя това тя разбираше. Но вода… Тошка си спомняше за тези разговори и всичко й се струваше като хубав и късичък сън. Тя си втълпяваше, че е родена само да се мъчи и да страда, че радостта и добруването са само за хората. Хубавият живот, който живя няколко години с Минча, беше само за да може още по-силно да изпита лошотиите на този проклет свят. Понякога през ума й прехвръкваше мисъл за втора женитба. Срамно й беше и да си помисли за това, но на, мислеше против волята си. И без да ще, увличаше се в чудновати мисли. Смесваше образа на някой познат вдовец с образа на Минча. И се опомняше бързо. Струваше й се, че Минчо ще влезе при нея и ще й се закани галено с пръст. Какво ще му каже тогава тя? Той нямаше да я съди, нямаше да й се разсърди, но той беше страшен с добротата си. Като Минча втори тя не може да намери. По-добър и по-умен от него няма в селото, няма в цялата околия. Само Петето! Само то е добро и умно като баща си! И него свекървата можеше да й го отнеме. Галеше го, купуваше му бонбони, печеше му колачета, пържеше му филии. Детето излапваше всичко и тичаше пак при майка си. Само веднъж старата му донесе от града гумени обувки, то се заплесна в лъскавината им и целия ден не се откъсна от полата й.

Защо искаше да й го отнеме?

Тошка често се замисляше върху това. И все отсъждаше: „От проклетилък.“ Но в душата й винаги оставаше едно парливо съмнение: „Ами дали няма нещо друго?“ Димо й загатна нещо за имот, но Тошка не разбра добре кой и за какъв имот е правил дума. Дали не й се сърдеха, че нямаше никаква зестра и ядеше наготово хляба? Това съмнение се загнезди здраво в главата й, когато и Иван започна да се цупи. „Подкокоросала е и него!“ — рече си Тошка и остро отчаяние подсече краката й. На няколко пъти тя се опитва да го заприказва, за да види дали не е сърдит за нещо друго. И се молеше горещо: „Дано не се сърди на мене, дано!“ Иван ходеше като замаян и я измерваше подозрително. Той избягваше да я погледне, значи, мислеше нещо лошо за нея. Тошка беше уверена вече в това. И като намери сгода, тя го попита със заобикалки:

— Петето пита защо му се сърдиш!

— Не му се сърдя — усмихна се пресилено и гузно Иван. — Ами не ми е добре… Не знам какво ми е…

— Глава ли те боли?

— Не, тръпки… и малко главоболие…

„Лъже“ — рече си Тошка.

Иван като че разбра това. Той пламна изведнъж, чак ушите му се зачервиха от смущение. Тошка не беше глупава жена, той знаеше това. И нейните въпроси разчовъркаха раната му. Болеше го за нея, болеше го за батя му, болеше го за това тягостно положение, но не знаеше какво да направи. От една страна, се кореше за омразата, която старата като с пръскачка нацърка в душата му, а, от друга — не може да се примири и да й прости за дела от имота. А че тя щеше да вземе всичко, каквото й се падаше, в това той не се съмняваше. „Ще вземе! Ще вземе!“ — повтаряше си той с някакво ожесточение и погледите му ставаха все по-зли и по-крадливи. Тошка взе да се плаши от тях. Защо той я гледаше така вторачено и криво? Защо ходеше така замислен и настървен? Нямаше вече съмнение, в тази къща ставаше нещо лошо, около нея се плетеше някаква тъмна паяжина. Клеветили са я. Но кой ще я клевети? Тя не е излизала никъде, не се е срещала с никого. Да е дрънкала леля й Гела? Да е лъгала по съседките, да е плещила за старата и за Ивана? Пред очите й светна, всичко й стана ясно. „Тя е, пачавра с пачаврата й! — закани се Тошка. — Ще ида у тях и ще я насоля здравата, та да помни кога ме е бранила по хората… Пък и тя ли се намери да ме брани?… Едно време какво ли не надума за Минча, а сега — лели, та лели…“

Няколко дни Тошка живя с тази мисъл. Много й се искаше леля й да е причината за тази къщна сръдня. Ако излезе така, тогава Тошка ще се закълне, че не е приказвала нищо, че леля й е дрънкала, каквото си е искала. На свекървата и на Ивана ще им мине, в къщата им пак ще настане сгода, пак ще се чуят приказки като някога… И изведнъж Тошка изтръпна: „Ами дали старата не е излъгала Ивана?“

Дните минаваха, а работата не се оправяше. Тошка се измъчваше, топеше се, слабееше от ден в ден, прасците й изтъняха, роклите й станаха широки. Съседките я гледаха, клатеха глави и тюхкаха:

— Стопи се гиздавата булчица!…

— Много работа, пък няма какво да се яде — подхвърляше някоя хлевоуста махленка, колкото да разпали разговора.

— Не е от работа, како, ами е от оная чума, от свекървата е…

И се подхващаха приказки за караниците у Тошкини, за делбата, за сръдните на Марьола.

Само Тошка не разбираше още добре защо свекървата и Иван я гледаха така накриво. Работата я беше вкопчила, никъде не можеше да отскочи, с никого не можеше да се види. Пък и когато останеше малко свободна, старата все й намираше някоя работа из къщи, колкото да не стои със скръстени ръце. Не им идеха и гости. От работа ли беше, от що ли, но комай никой не беше прекрачил прага им. Само през ден, през два дни наминаваше Кина. И все нещо се вреше около Тошка, приказваше й, мазнеше се.

— Много си отслабнала, лели — погледна я тя веднъж с престорено съчувствие. — Ами ти не мисли толкова, умрелият си е умрял, живият трябва да живее… Ти си още млада, твоето е напред…

Разчувствувана, Тошка завъртя отрицателно глава.

— Ти немой да ми въртиш така глава — сопна се Кина. — Какво ти е? Ето, млада си, хубава си, може и късмет да ти излезе…

Тошка се отпусна:

— Видях си късмета, лельо.

— Ами ти така ли мислиш да си стоиш?

— Че какво да правя?

— Ех, право казваш, лели, не се и знае на какво ще налетиш. Рядко улучва човек… Нали си е казано: „Женилка — чернилка…“ То да чува Господ и да пази… Като гледам сватята Дафина, та си мисля: първия път каквото ти се падне, това е. На нея не й беше лошо, ама рече да повтори и повтори. И отде да е знаела жената на какво чудо ще налети? Пред хората — мъж като всички, а вкъщи — куче. Нито да му приказваш, нито да му не приказваш… Осакати я, па взе, че я изпъди, та сега, горката, и къщата си не може да гледа…

Кина приказваше и очите й постоянно шареха върху лицето на Тошка. Но Тошка не продума вече, не й отвърна. От най-напред тя не можа да се досети накъде бие леля й и отговори просто, като на родна майка. Но сетне се догади и изтръпна като попарена. „Толкова ли бързо? — попита се укорно Тошка. — Пък и откъде й е скимнало да ми приказва за това? Дали не мисли да ме сватосва за някой свой близък?… Дали не са скроили нещо?… И мама има пръст тука, леля не може да ми приказва такива работи без нейно знание…“ И тя размаха неволно ръце, като да се запази от някакви налитащи оси: „Не! Не! Още половин година не се е изминала от смъртта му!…“

Чак на другия ден Тошка се досети за подпитванията на леля си. „Ако смяташе да ми прави работа за някой свой човек — мислеше си Тошка, — тя нямаше да ме остави, щеше да ме убеждава, щеше да ми разправя, че е хубаво да се оженя втори път, да си ида на своята къща… А тя още щом отказах, на часа се съгласи с мене… Сигурно работата беше наредена от свекървата… Не, не са мислили да ме женят, само са искали да ме подпитат дали не кроя нещо…“ Тошка се сепна. Много работи взеха да й стават ясни. Свекървата се страхуваше да се не дигне без време след някой мъж и да почерни паметта на Минча… Ба, затрябвало й е на Тошка. И изведнъж мъка сграбчи сърцето й, сълзите й бликнаха… Че как могат да мислят така, та вчера, дето се казва, го е погребала, на гроба му още трева не е поникнала…

За имота Тошка и не мислеше. Имотът си беше на Петето и тя беше сигурна, че нито бабата, нито чичото си правеха някакви сметки да му го отнемат. За нейния дял не беше й хрумвало. Всичко, каквото имаше, щеше да си остане на Петето. Ако трябваше, за него тя и ризата от гърба си нямаше да пожали, и душата си щеше да даде… Тя ще го учи. Ще работи от сутрин до вечер, ще тича и на своя, и на чужда работа, от голо гърло ще отдели, но ще го изучи. Това беше най-голямото желание на Минча. Да има учен син. Да го сочат с пръст, да го зяпат в устата. Така искаше Минчо. Това е и нейното желание. Ето, до това да доживее и ще си умре със затворени очи…

Тошка не знаеше за какво точно щеше да се учи Петето. Това беше работа на Минча. Учен! За нея това беше достатъчно. Тя го виждаше едър, строен, красив, с малки мустачета, кацнали като бръмбарчета под носа му, с хубави градски дрехи и с лъскави обуща. Ще чете дебели книги и ще приказва на чужди езици…

Когато Минчо беше жив, Тошка не се съмняваше, че това един ден ще стане. Тя и сега вярваше, че ще намери пари да го изучи, вярваше, че Петето ще върви в учението, но се питаше плахо, със свито сърце: „Дали няма да му се случи нещо лошо? Дали няма да се разболее и да…?“

Страшната и неочаквана смърт на Минча я наплаши. Какво можеше да стане с човека, това никой не знае. Минчо много често приказваше за нова война. Ами ако избухне пак?… Колко смела беше по-напред. Минча го и заплашваха, и затваряха го, и гонеха го, тя не трепкаше, струваше й се, че него куршум го не лови, че той ще живее и ще доживее всичко, за което работеше и страдаше… И едно гнило, сухо, едно никакво дърво да го убие сред полето!… И колкото повече мислеше за случайната и неочаквана смърт на Минча, толкова повече се плашеше за живота на Петето. Всичко можеше да стане. Можеше вол да го убие, можеше кон да го ритне, кола да го прегази, да падне от някое дърво, да го ударят с камък… Всичко може да се случи, всичко. А старата не го пущаше с нея на полето, оставяше го на село. Тошка по цял ден не го виждаше и по цял ден мислеше за него, премаляла от страх…

10

Овършаха в плачове, прибраха царевицата в сръдни и мърморене. Поосвободиха се от тежката работа и докато царевицата още съхнеше на хармана, отскочиха няколко пъти кое памук да поберат, кое грозде да донесат. А когато нямаха друга работа, въртяха се на хармана, подмитаха, прибираха едно-друго. И макар работата да не беше толкова много и толкова тежка, през лятото като че по-леко се прекарваше: тежкият труд не ги оставяше да се гледат накриво по цял ден. А сега? Четири коли мамули обелиха, четири думи не си продумаха. Работеха до полунощ, слушаха песните по беленките и мълчаха. Орониха царевицата, изсушиха я, превяха я, тъкмяха се вече да я сипват. Иван ходеше важно около купа, както ходеха всички стопани, мереше, пресмяташе и свиваше устни. „Малко е — казваше той гласно на себе си. — Няма да ни стигне само за пъдари и за пазванти. Ами за ядене? Ами за добитъка?“

И житото слабо, и царевицата слаба, няма да се изхранят до новото. Пък тъкмяха и от данъците да платят нещо, миналата година им се размина, но сега, ако бирникът почне, с тях ще почне. Имаха и други дребни дългове, и тях не можеха да отлагат повече. Пет години вече все криви сметки си правиха… То и не бяха само те, цяло село беше затънало в данъци и дългове, ама за плащането още всеки за себе си мислеше…

Като превяха царевицата, старата донесе два чувала и ги остави край купа.

— Пълнете! — изкомандува Иван.

В това време Петето изскочи иззад веялката, хвърли се върху купа и разпръсна царевицата из целия харман.

— Чакай да ти кажа, поразенико! — подгони го майка му, настигна го и го зашлеви по задничето. Детето тичаше и кряскаше радостно като подгонено гъше. Но една захвърлена лопата се заплете в краката му, то разпери напред ръце, пльосна по корем и изрева. Старата хвърли чувала, спусна се и го дигна:

— Стани, бабиното, стани! Тя гледа да те утрепе!

Тошка примижа от мъка и прехапа устни. Сълзите напираха да рукнат, но тя ги гълташе, задавена от остра болка. Тя смете разпръснатата царевица, напълни крината и се огледа за Ивана. Иван в това време гонеше едно съседско прасе и псуваше. Старата триеше личицето на Петето и се извръщаше към него.

— Ей го де се запиля пак! — изкряска тя. — Няма кой да помогне тука.

— Аз ще помогна! — обади се някой зад нея. Старата пусна детето и се изправи.

— Илия, ти ли си бре? Откъде премина?

— Минах откъм какини Динини. Имам малко работа при Ваня, цяло лято не сме се видели.

Тошка остави метлата, усмихна се колкото за лице и кимна с глава:

— Добре дошел.

Старата метна един остър поглед към двамата и изсъска в себе си: „Отде се довря тоя, Вълюоловият люнгурин!“

Но се усмихна още щом се обърна и пристъпи към него:

— Ха добре си дошел сега, Илийко, какво си правите вкъщи, живо ли сте, здраво ли сте, децата харни ли са?

— Харни са, играят.

— Дай Боже да са харни. А нашият щеше да се пречука сега. Викам на булката, остави го да играе, не го закачай, то децата, дето им е играта, там им и белята…

Но Илия не слушаше брътвежите на старата. Той отвърна нещо, отхвърли настрана тежкия чувал и посрещна Ивана. Иван беше се зачервил от тичането, дишаше дълбоко и бързо. Те заприказваха високо, отдръпваха се полека-лека и най-сетне взеха да си шушукат настрана. Колкото и да напрягаше слух старата, не можа да долови нито една думица. Но тя беше уверена, че си приказват нещо лошо, и често-често мяташе ядни погледи в широкия гръб на Илия. Иван беше с лице към нея и макар че се мъчеше да се прикрива зад него, виждаше се как мига страхливо и как клати отрицателно глава. Вълюоловчето махаше с ръце и широките му плещи се виеха под тясната и избеляла риза. От време на време той сочеше Ивана с пръст, заканваше се, убеждаваше го в нещо. Старата трепереше и от мъка, и от яд, и от страх. Идеше й да скочи пред тях, да ги нахока и двамата и да се свърши всичко. Най-сетне Иван завъртя глава, прие.

— Така! — потупа го по рамото Илия и изгледа посърналото му лице. — Хайде сега да пренесем царевицата.

— Остави, ако си имаш работа… колко е то, аз ще си я пренеса… не е кой знае що…

— Ще помогна, нямам никаква работа. — Той пипна чувала, усука края му, приклекна и подвикна: — Хай, хоп!

Илия се шегуваше, подхвърляше закачки, смееше се. Той знаеше, че на тези хора не им беше много до смях, но тъкмо затова искаше да ги поразтуши малко. В тяхната къща той беше като свой. Но така беше преди смъртта на Минча. Сега те стояха като на тръни, гледаха се подозрително и ако старата изопнеше крайчеца на устните си в усмивка, тогава така изопваше устните си и Тошка. Иван гледаше като уплашен от нещо, а в погледа на старата имаше едно нечисто пламъче. Илия беше подочул приказки за кавги, за сръдни, но си мислеше, че всичко е минало и заминало.

Но колкото и да се въздържаше, Тошка се поотпусна, душата й беше зажадняла за шеги и за смях. И щом разчекна устата си, един лют поглед изпод черната шамия я смрази.

— Хайде, хайде! Показа си рогата! — мърмореше на носа си старата. — Остава само да му намигне… Ама то и това ще стане, ако се полигавят още малко…

Иван вдигна последния чувал. Старата се прекръсти и отпусна ръце:

— Дано догодина дочакаме с живо, със здраво… и дано Господ го наспори…

Илия и Тошка гледаха в земята и мълчаха.

Иван се върна, подпря се на веялката и запали цигара. Чак тогава Илия като че си припомни пожеланията на старата.

— Мършава година — рече той.

— И годината мършава, и цените мършави — въздъхна Иван. — Дядо Петко Кошунтията се кълнеше, че кризата била Божие наказание.

— Всичко е от Бога — заклати глава старата…

— Кризата е от войната — натърти Илия и се обърна към Ивана. — Помниш ли оная година? Дядо Толю разправяше в Митошовата кръчмарница, че Господ му се явил насън и му рекъл: „Кризата ще мине, ако купите на църквата един полилей и ако заколите на света Петка курбан едно даначе…“ Тогава Минчо се обади, взе да му обяснява. От дума на дума, счепкаха се с Тракев. Че като отвориха ония ми ти уста, майко моя, че като се подбраха! Тракев е бил учител и той много знае, ама не издържа, клекна. „Учен си, ама не си прав“ — взеха да му викат хората. Тогава видях какво е Минчо… На колко души напълни главите той…

— Напълни… — смънка неопределено старата и потъна в мрака на черната шамия.

Тошка се дръпна настрана, захлупи лице в престилката си и захлипа. Иван и Илия се спогледаха. „Що ти трябваше!“ — укори го с поглед Иван. „Не знаех“ — отвърна с виновно изражение Илия и от смущение започна да усуква ресните на пояса си.

Изведнъж всичко наоколо заглъхна, смълча се, като че на хармана нямаше жива душа. Умълчал се бе и Петю, клечеше настрана, изливаше от една кратунка вода в дупчиците на гладкия утъпкан харман и вадеше паячета и буболечици. Иван искаше да каже нещо, но само преглътна и погледна гузно Илия. Защо се разплака Тошка? Дали защото се заприказваха за Минча, или защото много бе й дотегнало от постоянните заядки на майка му?… Ами ако разправи на Илия, ако му се оплаче? Той погледна крадешком майка си и се замисли. „Не, няма да се оплаче — окуражи си се сам. — Не ще смее да се отдели с него. Какво ще си помисли тогава мама? Пък може и някой чужд човек да я види…“ Иван се успокои, но за малко. Нови мисли нахлуха в главата му, нови предположения го сковаха. Тошка можеше да се оплаче на някоя жена. Тогава сигурно ще се разчуе. И пак на неговата глава ще се струпа всичко. Представяше си как Димо ще го изгледа укорно: „Другите учим, а нас кой да научи. Не може така, Ваньо, срамота е.“ Васил Пеев просто ще го изругае и Иван нищо не ще може да му отвърне. Но най-много се страхуваше от Дима. Ще го подхване той отдалече, отдалече: „Ти си разбран момък, бабите са глупави. Тошка не ти е само снаха, към нея трябва да се носиш по-добре… зарежи ти дребните сметчици… Най-сетне и тя е човек, и тя иска да живее…“

— Е хайде, довиждане — обърна се изведнъж Илия.

— Ами ти отиваш ли си? — сепна се Иван.

— Много здраве да си носиш — заръча напевно старата. — Майка ти какво прави, харно ли е? Е, намъчи се и тя, сиромашката… Момъкът ти трябва да е пораснал вече, а? Вълко ли го викаха?

Иван тръгна да го изпрати. Когато сви зад плевнята, Илия го смъмра:

— Взе да клинчиш ти, Ваньо. Пък малко сме, дето… И без Минча още повече се уплетохме.

— Работа бе, Илийка — оправдаваше се Иван. — Всичко на моята глава е легнало. Нали знаеш какво е? Още не мога да се оправя…

— Всички сме така. Да не мислиш, че аз съм пооправен от тебе? Ти отскачай вечер, пък работата, тя свършване няма…

— И вечер… знаеш… жени, не могат самички — смънка Иван.

Пред пътната врата се заприказваха. Старата мина зад веялката и погледна. Илия пак махаше с ръце, пак сочеше нещо и клатеше заканително глава.

— Църве да го смелят, хайлязина му! — изсъска тя и се дръпна назад. Тошка премиташе хармана, прибираше кринчета, решета, сандъци, чували, лопати, гребла. Свърши се тежката харманска работа. Отиде си едно черно, ужасно лято. Какво я чака занапред?

Когато се наведе да дигне една лопата, старата каза като на себе си:

— Взеха вече и плетищата да прескачат.

Тошка пламна, вълна на луда обида я плисна в главата и помътни разсъдъка й. Но тя се съвзе бързо, извърна се:

— Кой мари, мамо?

— Ергените.

Свекървата улучи: Илия Вълюолов беше вдовец.

— Как не те е срам, мамо, как не те е грях! — избухна Тошка и се задави в див, отчаян рев. Отначало старата се смути, но сетне се окопити и челюстите й затракаха стръвно:

— Че да не е дошъл заради мене, ма?

— Ами аз да не съм го калесала?

— Че откъде да знам? Докато кучката не си дигне опашката, кучетата не се събират.

— Ох! Ох! Ох! — преви се Тошка като ранена. — Как не те е срам!… Как можа да го кажеш?

Старата се огледа към съседните хармани: страхуваше се да не подслушва някой.

— Че защо мене да ме е срам? — попита тя студено. — Аз ли ги събирам по харманите?

— Ами аз събирам ли ги мари, мамо? Защо приказваш така? — погледна я умолително Тошка и закърши пръсти.

— Ей го! — И старата посочи към пътната врата. — Какво търси тука Вълюоловчето? Дърт вдовец, ей му Киприна Велика, да върви при нея, ако толкова му е загоряла душата за жена!…

Старата искаше да каже: „Да иде за нея да се ожени, ако иска да се жени.“ Но Тошка го изтълкува инак.

Киприна Велика беше вдовица. Преди години убиха мъжа й, не бяха се водили и една година. От мъка ли, от скръб ли не издържа булчината, побърка се. Ходеше пред общината, по цели часове чакаше кмета, плюеше го и го ругаеше. По едно време я дигнаха, тътраха я по болници, по лудници и пак я върнаха. А след няколко месеца роди момче, роди, както си ходеше по улицата, като овца. Цялото село бръмна. Кой е бащата на детето? Приказваха, броиха, пресмятаха — излизаше, че е забременяла някъде из болниците или по влаковете. И замлъкнаха. Не беше интересно, щом бащата не е от селото им. Но името на лудата майка остана за присмех на хората.

Тошка изрева като промушена.

— Реви! Реви да се чуе по цялата махала! — сопна се старата. — Хайде, върви към къщи, нямаш вече работа тука… Аз ще прибера, каквото има за прибиране.

Тошка се преви и се повлече към двора. Искаше й се да избърза, да изтича, но нямаше сили. И защо искаше да избърза? От какво искаше да избяга? Тя не можеше да си даде сметка. Умът й беше размътен, в душата й ставаше нещо страшно. Най-напред помисли за Петето. Искаше да го види, да го погали, но нещо я тикаше напред. Пък то се беше заиграло зад ръжанката, та тя и не знаеше, че е там. После пред очите й се мярна кладенецът, хладен и дълбок, с голямо светло око по средата. Представи си въжето зад вратата на кухнята, същото въже, с което Минчо беше дръпнал подкопаното дърво. Тя изтича в килера, тръшна се като простреляна и отпусна глас. И като си поплака на воля, тежката буца в гърдите й поомекна, поразтопи се. Тъмно и глухо беше в това килерче, далеч от очите на любопитните съседи. Тя плака дълго. А когато сили за плач не й останаха, започна да стене тъжно и умолително като захвърлено котенце. „Минчо, миличък, скъп на сърцето ми, защо ме остави, на кого ме остави?… Нали си я знаял каква е?… Ох, майчице, отрови ме, уби ме… Душата ми изгори, пък няма къде да ида, няма на кого да се оплача… Осиротях, майчице, осиротях и почернях… Останах сама-самичка да кукувам като кукувица…“ Тя редеше тихичко и гласът й пресилваше бавно. Но сълзите струеха непрестанно, струеха и измиваха душата й, сърцето й, къпеха я в бистротата и чистотата си. Горчивата буца в гърдите й олекна като парче лед в тиха дълбока вода. И една успокоителна мисъл все по-ясно и по-решително се промъкваше в главата й. Тя ще умре. Ще се отърве. За нея няма вече живот, няма радост, няма бял ден. Нека живеят деверът и свекървата, нека се радват, така свърши и Лена Милчева. Но и свекървата й не хароса от хорски приказки. Дето и да отидеше, все с пръст я сочеха: „Умори гиздавата си снаха, проклетницата.“

11

Когато Иван се завърна на хармана, старата пресяваше царевичните остатъци и подсмърчаше като хремава. Изправи се до нея мирно, по войнишки. Той знаеше: идването на Илия и шушукането им с него няма да мине без сръдни и караници. Иван мигаше виновно и чакаше. Но старата мяташе чевръсто съдраното решето и като че не го забелязваше.

— Друго нещо? — попита най-сетне боязливо.

Тя изви малко глава, но я изви на Другата страна. Сухите й длани се движеха като някакви чаркове на машина и облачета прах се виеха в босите й напукани крака.

— Мамо!

Тя пак не го погледна.

„Я виж ти!“ — кривна глава той и преглътна мъчително набраната слюнка. Старата остави решетото и взе метлата.

— Къде е кака? — попита той поразсърден. „Случило се е нещо!“ — опари го неприятно предчувствие. Старата подбра прахоляците към купището. Личеше, че премита, колкото да се намира на работа.

— А бе ти чуваш ли? — кресна той разсърден.

— Какво? — погледна го тя намръщено.

— Еее, най-сетне! Къде е кака, питам?

— В мътните.

— Стига! — кипна той и тупна с крак. — Стара жена си, засрами се, ще я умориш!

Тя се обърна право срещу него, изгледа го и процеди с накипяла злоба:

— А ти… не ща да ми водиш в двора сгледници, разбра ли?

Иван сви учуден рамене:

— Сгледници ли? Какви сгледници?… Нещо да не са те прихванали? — И той завъртя длан над дясното си ухо.

— Аха, прихванали са ме!… Ще видиш какви сгледници… Ей такива на, като твоите аргати и копунтии… — Главата й се тресеше, очите й бляскаха ядно под черната шамия. Иван се забърка.

— Ама какво приказваш?… Кой? Кога?

— Не мога да гледам кучешка вързаница в двора си, на тебе го казвам това… Пък и не сме стигнали чак до Вълюоловчето.

— Дрънканици! — стрелна я презрително Иван. — Нали знаеш какви другари бяха с батя?

— Барем година да бяхме му направили! — проплака тя.

— Опака жена!… Че откак е умрял батю, за пръв път иде у нас човекът.

— Ти почакай, мухльо! — закани се тя. — Той ще те тури натясно. Тогава ще те питам за кой път иде.

Иван я разбра криво. Помисли, че се страхува да го не затворят нещо.

— Хайде и ти! Така приказваха и за батя: когато запираха, все той беше причината… — И като помълча, рече троснато: — Пък най-сетне няма да се завра в полата ти я!

Той се наостри изведнъж, беше готов да се скара с нея, да я нахока, да й каже, че тя не може да се бърка в неговата работа. Срещата с Илия, разпаленият разговор, новините по политиката, заканите срещу Георги Ганчовски, всичко това го окуражи, ободри го, възвърна му смутената вяра в изгубените сили. И ето, тя пак започна старата си песен.

— Защо се тътре този, знаеш ли? — попита тя, като посочи троснато към пътната врата.

— При мене идва… по работа. Нали ти казах.

— За имотеца ти идва, глупчооо! За имотеца ти! Не за тебе!

— Стига и ти с твоя имот! Който влезе в двора ни, все за имота ти иде. То голям имот — чифлик!

— Толкоз сме можали с тейка ти, Бог да го прости, толкова сме събрали… На тебе лесно ти се приказва, че не си спечелил едно копче още… Нас питай как сме търчали, докато да го съберем.

— Знам.

— Нищо не знаеш! — нахвърли се тя. — Ако знаеше, нямаше да вкарваш вълците в кошарата.

— Слушай да ти кажа — подхвана той кротко, но някак решително. — Каквото ще стане, ще си стане, няма защо да джавкаме като кучета на месечина… Можем ли да спрем кака, ако рече да си върви? Не можем. А като не можем, по-харно е да си налягаме парцалите. Блага дума, казват, железни врата отваря. С добро по ще се разберем. Защо ще се караме, защо ще се смразяваме? И без това са ни дръннали из селото, сега чакат още нещо да се разчуе, и отиде тогава… Като ни излезе веднъж име, сетне и да кихне, все ние ще сме кривите…

Старата мълчеше.

— Та тя и да не мисли да се жени, ако караш така, ти насила ще я изпъдиш оттук! — заключи Иван.

— Спиш ти, глупчоо, спиш!

Иван се уплаши. Какво наистина ставаше? Дългове ли имаха, полици ли бяха открили, дето той още не ги знаеше? Баща му отдавна е умрял, ако имаше нещо, щеше да го научи досега.

— Нищо не те разбирам, приказвай човешки! — разсърди се той.

— Хокай ме, синко, хокай ме! — проплака тя. — Аз не ти мисля доброто, ти мене не ме слушаш… Жали хората, слушай те какво ти казват… А когото жалиш, той ще ти даде да разбереш…

— Кой ще ми даде да разбера?

— Оная там — и старата посочи към къщи, — дето толкова си се закахърил за нея.

— В края на краищата — реши Иван — делът ще си остане на Петето.

— Ще остане някому цървулите! Много знаеш ти! — изсъска към него старата като разсърдена гъска. — Тя ще си вземе от дела на Петето и като натръшка едни копелтии, ще го разпарчосат, та стъпка няма да остане за него. — Тя помълча, наклони се към Ивана и прошепна задъхано: — Пък, ако го уморят, тогава по закон целия дял ще спипат…

„Пък, ако го уморят!… — повтори Иван в ума си и изтръпна. — Пък, ако го уморят!…“ Той постоя минута като вцепенен и махна с ръка: „Не!“ Подозрението на старата му се видя чудовищно.

— Мисли му! — закани се тя, като тръгна. — Моята се свърши, утре, като легна в черната, няма да ми трябват нито ниви, нито дяволи… Ами ти? Ще те оставя гол като пушка…

И тръгна бързо към къщи.

Иван се огледа като сънен. Смрачаваше се. Звездите мигаха вече, мигаха и се разгаряха като искри на прахан. Последните петънца от залеза догаряха. Всичко се спотаи и се сви плахо в припадащата здрачевина. От плевнята се обадиха щурци. Щъркеловото гнездо на Примовия бряст се чернееше празно. Не се чуваха веч радостните щушущания на кротките дългокраки птици, не долитаха приплясвания на уморени, отпуснати криле. Отлетяха щъркелите и харманите изведнъж запустяха. Преди да отлетят, те дълго се съвещаваха, дълго младите се учиха да хвърчат. Защото те бяха неопитни, а трябваше да минат толкова земи и морета. Иван се подпря на веялката и се замисли за щъркелите. Мислите го отнесоха в детството, когато с такъв трепет, с такава радост посрещаха тези мили пролетни гости. Тогава за него светът на радостите и на скърбите се простираше до Маръшката кория. Зад тази кория отлитаха щъркелите, отлитаха в земите на бляновете и приказките. Тогава той не знаеше, че в страните, в които отлитат птиците, няма нищо приказно, че там живеят чернокожи колониални народи, които измират от работа, от глад и болести… В съседните дворове беше тихо. Далеч към горния край на селото изви ясен женски глас и замлъкна. Малтрифоновите кучета залаяха ожесточено, но някой кресна и ги пропъди. В близките хармани не се чуваше никакъв звук. Всичко беше прибрано вече, тук-таме се виждаха разхвърляни жълтеникави тикви, очукани слънчогледови пити и наскоро орязана захарна метла. Само от време на време в някой от празните хамбари прекосяваха боси стъпки и заглъхваха. Долитаха откъслечни подпитвания, неясни отговори, ругатни, мучения. Но всички звуци и шумове се стапяха в безкрайната тишина на прохладната вечер. Свърши се работата и всичко заглъхна като по команда. Под стрехите на плевните и салмите бяха наредени вили, лопати, сламарници, гребла. Уморени и недоволни, хората се бяха сврели в къщите и под сайвантите. Колко мъки бяха набрани, колко надежди излъгани, какво отчаяние беше притиснало сърцата! Отидоха си времената, когато след толкова труд и тревоги хората изпращаха лятото, подсигурени с парче хляб за зимата. Доскоро селяните сумтяха и чакаха да се върнат прежните времена. Но в последните няколко години те взеха да се отчайват и да махат с ръце. Но пак се дърпаха, пак не искаха да поемат пътя, който единствен можеше да ги изведе до плодни ниви и щастлив спокоен живот. „Историческа необходимост — обичаше да повтаря Минчо. — Всяко ново нещо се ражда с мъки.“

Колко лесно е да се мъчиш за новото! Колко радостно е да му помагаш при раждането! Но да се грижиш за такива мръсни дреболии, да се уплиташ в глупави къщни разправии, ето кое е лошо, долно, отвратително…

Иван въздъхна. Тежко е да се живее, когато вярваш в едно нещо и работиш за него, а мислиш и се топиш за друго. Обърка го старата. Тикна му един червей в главата и го остави. Женитбата на Тошка не го оставяше на мира, делбата го преследваше и насън. Искаше му се да плюе на всичко, да забрави, но не можеше. Едни и същи въпроси бръмчаха като мухи в съзнанието му. Кои ли ниви ще вземе? Ще иска ли и от добитъка? Ще отреже ли някое парче и от лозенцето?… Всичко му беше мило, от нищо не му се щеше да се лиши. Не се ядосваше, дето щеше да вземе и Тошка: на нея той беше свикнал да гледа Като на свой, вътрешен човек. Пък нали всичко щеше да си остане на Петето! Но го беше яд, че в имота им ще се навре чужд, непознат човек, ще използува това, което старите с такъв труд са печелили, и ще им се присмива: „Видите ли, вие сте го събрали, пък аз ще го ям.“ Ето, това няма да понесе Иван, с това няма да се примири. Ако на всичко отгоре се случи някой неразбран тип и седне да цепи косъма, тогава може и до трепане да се стигне… Какво да се прави? Старата казва: ще вземе по закон. Ами прав ли е този закон? Ето кое е важно.

Отплеснеше ли се в мисъл за нивите, за двора, за къщата, набереше ли се в душата му омраза към Тошка заради делбата, Иван си спомняше за Минча. „Какво ли щеше да прави батю, ако беше на моето място?“ — питаше се той. Веднъж в един разговор с неколцина селяни Минчо каза: „Имотът стои като превръзка на очите ви. От него не можете да видите как ви яздят!“

— Ваньо, хайде! — извика старата от двора.

Иван се стресна, огледа се. Прилепите кръстосваха вече здрачевината на ясната нощ. Студени тръпки полазиха по гърба му, той потрепера като добиче, което се отърсва от някаква болест. „Време е“ — рече замислен той и тръгна към къщи.

12

Най-после Тошка се умори от плач. Сълзите й пресекнаха, сърцето й беше студено и кораво. Мислите й се избистряха като небе след пороен дъжд. Да умре, така ще бъде най-добре. Защо ще живее такъв живот? Ще умре, без да каже нещо на някого. И защо да казва, когато няма на света близък, който ще я разбере и съжали. Ще умре и нека тогава свекървата се наприказва, нека Иван се развесели… Ами Петето? Тошка изтръпна. Какво ще стане с Петето?… И без майка да остане?… Тя се уплаши от мисълта си. Но след малко се успокои. Всеки е с късмета си. Може да стане човек, да се изучи, да замести баща си. Баща си!… Тошка се сепна. Ето, минават дни, месеци. Ще минат години. Всичко ще се забрави, обидите и горчивините ще бъдат изтрити от паметта й. Но думите на Минча няма никога да забрави. Той приказваше за онова, което ще дойде, за времето, когато хората няма да се карат за парче хляб, когато всеки ще работи и ще живее човешки.

— Ами ние, Минчо, ще дочакаме ли? — питаше тя с мечтателни очи.

— Ние ли?… — Той млъкваше за момент. — Може и да дочакаме. Но лошото ще падне върху нас. — И като галеше рошавата главичка на детето, сочеше го с пръст: — За тях работим, на тях ще е добре…

На тях. Той мислеше за всички деца, за всички хора. А за неговата жена сега няма кой да помисли, неговото дете сега няма кой да погали… Мислил ли е той за детето си, за жена си?… Знаял ли е той, умният, добрият, знаял ли е на кого ги оставя? Къде да иде тя? На кого да се оплаче?… Преди се живееше трудно, но весело. Когато го запираха в града, тя с двойни сили заработваше. Разнасяше вестници, книжки, бюлетинки. Отначало го правеше, защото знаеше, че ще я похвали. Но сетне сама започна да го разпитва за всичко, неговите мисли ставаха нейни мисли, неговата вяра напълни и нейното сърце. Мъчеше се и да чете. Беше свършила само второ отделение, сричаше и се запъваше на всяка буква. Когато се ожениха, тъкмяха да почнат редовно четене през дългите зимни вечери, но се роди Петето. Минчо настоя да продължат и след раждането, но старата изведнъж доби някаква особена власт.

— Хайде, да си гледа детето! — сопна се тя. — То не било в тиквите, та в кратуните.

Никой не й възрази. Минчо се усмихна и замижа самодоволно.

— Добре де, добре.

Той я разбираше. И не искаше да й отнема властта и гордостта на баба. Разбираше я и Тошка. С каква благодарност приемаше тя и най-строгите й приказки, когато не бяха издумвани със зла умисъл. Тогава тя се радваше, защото те не бяха обидни, не я клъвваха право в сърцето, не тровеха душата й. А и когато попрекаляваше в приказките, Тошка не й обръщаше внимание. Защото знаеше, че зад гърба й стоеше един добър и справедлив другар.

Сега всички се измени. И от ден на ден ставаше по-лошо и по-страшно. Ала всичко се търпи донякъде. Струваше й се, че ако изплаче мъката си на някого, ще й олекне. Но на кого? Толкова хора, толкова роднини и близки, а нито на един не може да се спре. Да иде при Димовица?… И тя няма да я разбере. Ще каже на Дима, той ще повика Ивана, ще го нагълчи здравата и още същия ден Иван ще разправи всичко на старата. И тя ще кипне: „Да ме разнася из селото, да ме черни пред хората!…“ Иван и да замълчи, по други пътища ще стигне до ушите на старата. Димовица ще се похвали на някоя своя близка и, току-виж, раздрънкали се из селото: „Мариии! Пък Милювица Сайбийската гонела снаха си!“ Не, ще си се спотайва. Лоши са хората, никой няма да я съжали. Само ще се радват…

Но ще може ли да живее така? Ще може ли да слуша такива мръсни и обидни приказки? Ще може ли да гледа накривени и нацупени лица?… Не, не й трябва такъв живот!…

Тошка мислеше как да се затрие. И всеки миг се отплесваше в спомени за Минча. Да вярваше, че след смъртта ще се съберат, по-лесно би се решила. Но тя не вярваше. „Всичко е тук на земята — казваше той. — Човек трябва да работи за хората и да отговаря пред хората.“ Пред хората! А какво ще кажат хората за нея? Минчо учеше другите да живеят, да не се отчайват, да бъдат твърди и издръжливи, а жена си на нищо не е научил… Много приятели има той, но и враговете му не са малко. Всичко ще използуват те, за да очернят примера му.

Тошка си спомни — жънеха на нивата в Адата. Бяха седнали да си починат, когато Гьоргев Стефан изтърча, жълт като прегорял тютюнев лист. „Ангел Махмузчето, каза, се утрепал при Мезлишката чешма.“ Махмузчето беше добро момче, често идеше при Минча, питаше го за много работи, учеше се от него. Чуваше се, че вкъщи не живеели добре. Махмузката, майка му, постоянно го гълчала: „Откъде ми доведе тази снаха, тази голотия, нямаше ли за тебе други момичета, да ти се не види и любовта, и намерата, никаква да се не види и изгората ти, дето ни изгори къщата, дано още утре пукне макар, та да си отвориш очите, глупчо, та да си вземеш друга!…“ Но снахата, макар и да я мъчела така свекървата й, не искала да умира. И току един ден Махмузката грабнала машата: „Марш, рекла, кучко никаква, ти, рекла, сина ми с магии уплете, та му се навря гола като тояга…“ Ангел се опрял, загризала и него. Гризала го, гризала го, докато му дотегнало всичко и — теглил си куршума… „Слабо момче излезе — заключи Минчо, — падна.“ Тошка още като че го вижда: облегнат на един сноп, сърдит, да речеш, че бяха му задигнали имането. След няколко дни Минчо пак заговори за Махмузчето и този път още по-строго го осъди. Той и нея би осъдил така. „Слаба“ — ще рече. И няма да пита защо е направила така, няма да търси оправдание. Животът е тежък, той знаеше това. Но той се бореше. А тя? Какво мислеше да прави тя?

Някой хлопна вратата на стаята, постоя малко, ослуша се и тръгна към килерчето. Тошка се понадигна, разтърка очи, оправи косата си.

— Мамо!

— Тук съм — обади се тя.

Петето влезе пипнешком.

— Какво правиш в тъмното, мамо?

— Нищо. Работя.

— Ами баба защо каза, че си се завряла в бълхите?

— Баба ти не знае.

— А какво работиш?

— Работя нещо.

Петето помълча и като че се досети за нещо.

— Ще дойдеш ли да ядеш? — попита то бързо.

— Не съм гладна.

— Гладна си, но се сърдиш.

— Не се сърдя.

— Сърдиш се.

— Кой ти каза, че се сърдя?

— Баба. Викаше на чича: „И ти ли се разсърди като булката?“

— А чичо ти какво й рече?

— Нищо не й рече. Той само си мълчи.

Тошка разбра: и между тях ставаше нещо. Старата постоянно го затицаше като квачка, гълчеше му нещо, сърдеше се. Дали не тъкмеше да го жени? Дали не мислеше да доведе още една снаха, че да я курдиса срещу нея? Ами ако младата булка излезе някое разбрано момиче?… „Ох, дано, дано!“ — въздъхна Тошка. Но не й се вярваше. Срещу нея се е наежил и Иван, гледа я като биволски бик.

— Мамо, спи ми се — дръпна я Петето.

Тя стана.

— Сега, мами, сега…

И дълго след това тя се въртя в леглото, дълго мисли. Не, тя няма да умре. Тя ще живее. Ще живее за Минча, ще живее за Петето. Ще работи и ще се грижи за него. Той ще порасне, хората ще го сочат с пръст, а момите ще тичат като луди след него. Тя в нищо няма да му се бърка, само ще го гледа и ще му се радва. И ще му помага, ако може. Всичко ще мине, всичко ще се нареди. Тежките думи на старата ще се забравят като лош сън. Тогава Иван ще се черви от срам. Но Тошка ще му прости, Тошка думица няма да му продума. Само дано старата живее дотогава, та да види как и нея ще гледа, как ще й се отплати за сегашните обиди. Ще я гледа като писано яйце, ще я гледа заради Минча. Ще види.

13

Тошка се зарече никому да не се оплаква, но при свекървата не можеше да живее вече.

От устата й не излизаха думи, а усойници, пепелянки… Най-напред Тошка реши да си събере багажа и да избяга при леля си Гела. Колкото и да е лошо там, няма да е по-лошо оттук. Но се размисли и се отвърна от този план. Ще иде с детето, ще се наврат в една тясна стаичка, леля й ще я търпи ден до пладне и ще свие устни. Тошка и друг път е яла попарата й, та я знае.

Да рече да се отдели, да се прибере на един край с детето? Къде? Кой ще я остави в тази къща да си живее сама? Та тогава старата, ако я умори, с тежки приказки ще я умори. Пък и из селото ще се раздрънкат, ще ги намотаят на пръст, какво ли няма да измислят проклетите хора.

Ще се оплаче на Дима. Ще му разкаже всичко, пък той нека се разправя с тях. И всичко ще остане скрито, никой външен човек няма да научи за къщните им разправии. Старата и за това ще се разфучи, но какво е крива Тошка?

Един ден Димо мина край тях и се отби. Свекървата мъкнеше коноп на хармана. Тошка го посрещна, покани го на сайванта и му разказа за хала си. На места тя разказваше спокойно и гладко, като че четеше на книга, на места се разплакваше, сълзите я задавяха, тя хълцаше и не знаеше кое по-напред да му разправи, Димо слушаше само и мълчеше. Но си личеше, че цялата тази работа никак не му хареса.

— Аз веднъж вече му приказвах — рече най-сетне той и завъртя заканително глава. Тошка зяпна от почуда, очите й се разшириха.

— Приказвал ли си? На кого си приказвал? Кога си му приказвал?

— На Иван. Наскоро беше.

— За мене ли си му приказвал?

— За тебе, зер. Нали бяха се разчули едни приказки…

— Какви приказки? Кога?

— Празни приказки. Че сте имали кавги с кака Марьола… Леля ти Гела разправяла… Пък на жената май казала кака Кина Бунарджийкина.

Тошка пребледня, устните й настръхнаха.

— Батьо Димо — рече тя умолително, — ама аз думица не съм продумала… Никому… На тебе сега… това е всичко.

И си спомни за плача пред леля си Гела. Оттам е всичко. Оттам е тръгнала приказката. Сега Тошка разбра защо Иван и свекървата я гледаха така накриво… „Леля Гела!… Леля Гела!… — повтаряше в ума си Тошка. — От нея е всичко…“

— Ваня аз здравата ще го насоля — закани се Димо. — А като го питах има ли нещо вярно в това, дето се приказва — мама, каже, се надува, ама защо се надува, не знам…

— Право ти е казал той… само мама… Той си мълчи, ама е като сърдит… Не ме поглежда, не ми продумва… — Тошка се мъчеше да го оправдае, страхуваше се, че Димо ще го изхока много остро. Пък знаеше, че за всичко е виновна свекървата.

— В тази къща и неговата дума трябва да се чува! — отвърна строго Димо.

— Само това, батьо Димо — обърна се плахо и умолително Тошка, — тия приказки тук да си останат… никому не казвай… — Тя искаше да допълни: „Не казвай и на кака Вела.“ Но се смути, забърка се и вече не можа да продума.

Тошка се страхуваше, че Димо ще каже на жена си и жена му ще раздрънка из селото. Димовица беше строга и мълчалива жена, но за такива работи трудно може да се премълчи. Димо наистина й разправи всичко. Допита се на кого е по-добре да се скара: на Ивана ли, на старата ли, или и на двамата.

— На Ивана ще се скараш — реши веднага Вела. — Ако продумаш на кака Марьола, ще се смразим за едното чудо… Пък тя няма и да вземе от твоите приказки…

— Ама за това никому нищо, чу ли! — напомни й Димо.

— Че кому ще разправям? — попита дори малко обидена тя. — Ти гледай там да ги сдобриш, да не стават за смях на хората, това е то…

Но вечерта видя малката си етърва и всичко й разправи. Етървата се похвали на сестра си. Сестра й живееше до Арнаутката и още същата вечер отскочи да я попита дали всичко, дето го разправят за Тошкини, е вярно. Арнаутката само това чакаше.

— Вярно е ами, ка’щяло да не е вярно!… Ще ми уморят момичето, цигани с циганите им!… Още днес ще ида да си я взема… още сега отивам!

Арнаутката само се заканваше. Тя не отиде никъде, защото след ония приказки Иван беше се зарекъл, ако втори път я види в двора си, с прът да я изгони. Но да ходи из селото никой не можеше да я спре. И на другия ден всички знаеха, че Марьола Сайбийката пъдела снаха си. И всички само за това приказваха. Жените се спираха на улицата, викаха се през оградите, питаха се, преувеличаваха, измисляха.

— Карали се, марии, очите си щели да издерат!

— Ох, една жена е Сайбийката… Огън!…

— Хапе мълчешката, като дерменджийска кучка…

— То и младата е цвете… От тихата вода да те е страх…

— Казват, като се скарали, цялата махала се събрала да ги слуша…

— Какво ти каране! Ступали се, то, ако не бил Мал-Трифон да ги разтърве, косите си щели да отмъкнат…

— Ама Мал-Трифон ли ги разтървал?

— Мал-Трифон.

— Що му трябвало. Нека се изтрепят.

— Ами пощурели! Нали и двете са вдовици, ха-ха-хо!…

Преди Димо да приказва на Ивана, женските хоратни стигнаха до ушите на старата. Кина й занесе всичко, дето се приказваше из селото. Марьола кипна. И пак се нахвърли върху Тошка:

— Тази брантия! Тази кучка! Тя аслъ друга работа няма! Само да ходи да се плаче на хората! Аз ще я науча нея… Ще я изгоня от къщата си, та като ще приказва, да има за какво!…

Но и на следния ден тя не намери сгода да се разтвори на Тошка. И когато вече се тъкмеше да започне направо, в двора влязоха Иван и Димо. Те минаха мълчаливо към хармана. Личеше, че и двамата са малко наострени.

— Откъде е излязла приказката, това не е толкова важно — казваше натъртено Димо. — Аз и напред ти загатнах, а ти — няма нищо! А ето че имало. Приказката не излиза току-тъй. Дорде вятър не повее, гора се не люлее. Знаеш ли как Ганчовските раздухват сега цялата тази история… Арнаутката ходи от къща на къща…

— Че кой е крив? — сви рамене Иван. — Комуто се приказва, нека си приказва. На хорските уста не мога да сложа капак…

— Не е така. Ти трябва да се намесиш.

— Как да се намеся?

— Ще се скараш на майка си. Ето как.

— Ама нищо няма бе, батю Димо. Мама нещо си е занесена от смъртта на батя, какво да й кажа?… Може и да е казала някоя излишна приказка… тя и на мене постоянно ми дрънка…

— Ти на мене не ми ги разправяй! — кипна Димо. — Кака Марьола е приказвала на Тошка… когато сте сипвали царевицата…

— Ти откъде знаеш? — изгледа го Иван.

Димо се обърка за момент.

— Откъдето го знам, знам го! — смотолеви той и се зачерви. Но изведнъж се оправи: — Пък, ако много искаш да знаеш откъде го знам, откъде го знае цялото село, ще ти кажа: Малтрифоница подслушвала зад дувара, когато кака Марьола хокала Тошка.

Иван клюмна.

— Значи… Малтрифоница — учуди се като на себе си той. — Та какво е чула?

— Ами че… чула там… Когато ти и Илия сте се махнали, как Марьола се нахвърлила върху Тошка. Какво, рекла, ми ги водиш по харманите като някоя кучка…

— Така ли й рекла?… — настръхна Иван и очите му пламнаха.

— Не е само това — окуражи се Димо. — Приказват и други работи…

— Разбрах! — припомни си Иван и заклати глава.

Чак сега му стана ясно защо майка му тогава беше така нацупена, а Тошка се беше навряла в килерчето и не щя да вечеря.

До вечерта Иван дебна да срещне старата, но тя като че нарочно го отбягваше. В ума си той изреждаше всички тежки думи, които се тъкмеше да й наприказва. Понякога толкова се увличаше в мислите си, че почваше да си шепти, а понякога размахваше и ръце.

— Какво си приказваш самичък като поп Манола? — стресна го тя. — Ума си ще изгубиш с този пусти партизанлък.

— Ще го изгубя от твоите дрънканици! — озъби се той на часа. Искаше му се да каже още по-остра дума, но не улучи.

— Ще го загубиш от дрънканиците на твоите хаймани, дето ми ги водиш тука като магарешка вързаница! От тях! — нахвърли се тя като разсърдена квачка. — Мотовилите им ще изпотроша, ако още веднъж ги видя в двора си, да знаеш!

— Хайдее! — завъртя той длан. — Едно знае баба, едно бае. Питам те аз тебе: приказвала ли си ти на хармана, че кака Тошка била кучка и не знам още какво си?

Старата се видя натясно.

— Кога да съм приказвала?

— Когато сипвахме царевицата.

Старата помълча, завъртя глава и сви устни.

— И да съм казвала, та какво от това?

— Цървул! Разнесли са го из селото, станали сме за смях на хората!… Ето какво!

— Ние вкъщи всичко може да си приказваме! — спусна се тя като невестулка. — Ами кой го изнася от къщи, кой? — И понеже Иван не отговори веднага, старата повтори с настървение: — Кой?

— Изнася ги твоята щуротия… От проклетилък не можеш да помислиш, че и дуварите имат уши.

— Оная ли ти го каза? Ох, виж я ти нея, хубавицата!

— Друг ми го каза, не се дърли толкова… Ти гледаш все на кака Тошка да се стовариш…

— Кака Тошка! — изкриви уста старата. — Много я миловаш. Хайде, нека пак аз да съм лошата…

— Ти! За всичко ти си крива!

— Ако съм продумала като майка, аз ли го раздрънках из селото бре?… Аз ли?

— Ти! Пък и нямаш право да приказваш така…

— Аз съм майка, аз всичко мога да кажа.

— Нищо няма да казваш! — ревна Иван. — И нямаш право да казваш!… Аз съм майка!… Изкуфяло дрънкало си ти, не си никаква майка!… С капка вода да я удавиш, пак много ще ти се вижда и — майка!… Няма да се заяждаш вече с нея, да го знаеш!…

— Ще ме набъхтеш ли?

— Няма аз да те бъхтя. Ще те бъхте Малтрифоница, като се залепи пак някой път зад дувара.

Старата изстина.

— Малтрифоница ли? — попита тя със засъхнало гърло.

— Малтрифоница я. Когато си дрънкала на хармана, тя слушала зад дувара.

Старата стоеше като попарена. Как не й дойде на ума! Как не помисли, че съседите им са лоши като оси, че гледат с парцалите да ги изядат… „Малтрифоница, а?… Нека почака и тя, нека… — закани се старата. — Ще ми падне и тя… та да види как ще я наредя тогава…“

— Слушай бре, сине — рече старата с тих и тъжен глас. — Защо ме навикваш така като циганка, ами ако съм казала нещо, пак за твое добро съм го казала… Не се лъжи ти, че Вълюоловчето иде само за тебе… За нея иде той: хубаво да го знаеш… Жената е като тесто: хем е мека, хем се лепи… Ще се завърти той веднъж, ще се завърти два пъти, па ще си се разберат и ти няма да усетиш как ще ти лапнат имотеца… Ей го, времето си върви, годината ще се изтъркулне, пък ние си дремем…

— Слушай! — натърти Иван. — Нищо не можеш да й направиш. С добро пак можем да я задържим някое време… Но ако караш така, няма и година да дочака, ще си се ожени и толкоз.

— Ще се жени за черната!… — изсъска старата и очите й пламнаха.

— Само дето ще ни гълчат из селото — заключи Иван.

14

Старата се въртеше в леглото и мислеше. От Ивана вече помощ не чакаше. Иван беше се предал. А трябваше да направи нещо, годината ще си измине, Тошка ще повтори и търчи я гони тогава… Ако не се направи нещо, имотът им ще хвръкне. Цялата къща ще се разтури, ще ги остави тя голи-голенички, като бежанци. Но какво да се прави? Да можеше да се разболее, я лошо гърло да я хване, я червен вятър да я гътне, я синя пъпка да й излезе… Суха и слабичка се виждаше, пък откак беше се оженила за Минча, ох не беше казала. Та инфлуенци минаваха, та разни други поразии върлуваха — само тя не лягаше, само тя не се лекуваше. Ще подсмърча ден-два и толкова. Да може да се пореже, да се убие, да се зарази кръвта й, да може вода да я отвлече, гръм да я удари…

Какво ли не си премисли старата. И все се мяташе в леглото, и все отсичаше: нищо няма да й стане, кучката й проклета, здрава е като камък… Пък не може да се чака. Ето зимата ще си мине, през пролетта ще се улисат в работа и годината ще изхвърчи. А може и да не дочака година. Мина Хаджийкина не се ли ожени на шестия месец! И никой дума не продума срещу нея. „Ех, рекоха всички, умрелият си умрял, живият иска да живее.“ И Тошка, още утре ако ще, нека си дигне партакешите, никому не е затрябвала тя, само стоката да не пипа…

Старата се унасяше в мисли. Какво можеше да направи? Казваха, че ако на заспал човек се пусне живак в ухото, умирал, без да се усети. Казваха още, че се умирало на часа, ако те боднат с остра игла над врата. И сетне никой не може да познае от какво си умрял. Но само разправяха. Старата не беше видяла с очите си, не знаеше дали наистина може да стане така. Ами ако нищо не излезе? Майчице! Кой ще си е жив тогава!… На стари години да я влачат не знам де си, не, това няма да стане!… Не го ли разбираш едно нещо, хич го не захващай. Пък и за такива работи трябва кораво сърце… Ако го направи, ще го направи, когато Тошка заспи. Но пак трябват много сили, за да посегне човек…

„Не, не!“ — отпъди тя тези кроежи и се преметна на леглото като риба на сухо. Няма защо и да мисли, такова нещо тя не може и да направи… Нещо друго, дето да го не прави със своя ръка, дето уж е станало по погрешка… Да я бутне някъде, да излее някой медник вряла вода върху нея… Изгореното е страшна работа. Ако е много, човек мъчно оздравява… Но как да я залее цялата? Ако я изгори, ще я изгори само в краката. Ще я осакати и… по-лошо тогава — и за лекуване пари ще харчат…

Понякога старата се отчайваше, отмяташе глава и се вслушваше в тишината на нощта. Чуваше се как сърцето й тупкаше, как ушите й бучаха. Времето си вървеше, а сън не й идеше. Два пъти пропяха петли, застудя, здрачевината се посгъсти. По гредата над нея премина котка, две очи светнаха като две фенерчета и угаснаха. По едно време кучето прекоси двора, спря се, почеса се с крак и се свря някъде. У Малтрифонови измуча крава, като че се телеше, откъм друма долетя глух тропот от талига. На старата се струваше, че това не е тропот от талига, струваше й се, че това се стъпките на времето. Скоро ще се зазори, хората ще се разшетат, говедарят ще викне, денят ще се проточи пак като всички дни, ще мине и пак ще дойде нощ, тежка, безсънна нощ. А тя пак нищо няма да измисли, пак на нищо няма да се спре. И ще минат много такива дни и много такива безсънни нощи, и ще дойде оня ден, когато Тошка ще хване Петето за ръката и ще иде на новата си къща. А сетне? Всичко разделено, разпарчосано, ограбено като от башибозук… Вълюоловчето ли ще е, друг ли ще е, но ще се навре някой в имота им, ще го грабне, без да е отронил една капчица пот…

И само като си помислеше за това, старата тръпнеше като побесняла. Тя беше оставила живота си в този имот, беше го събирала игла по игла за своите деца, за своите внуци и сега един чужд готованец да се навре в него, да го грабне от ръцете й и да го налапа пред очите й… Докато тя е жива, това няма да стане!…

Но то ще стане, ако тя не си изпече работата овреме. Нещо трябва да се намисли. Нещо трябва да се реши. Нещо сигурно, дето няма да има сбъркване. Защото не улучи ли още от първия път, работата може да вземе опак край. Да се допита до сестра си. „Не! — отхвърли решително тя. — Такива работи двамина не трябва да ги знаят. На вълка вратът е дебел, защото сам си върши работата.“ И на Ивана няма да каже. Какъвто е мекушав той — остави тези работи, ще рече, това аз го не искам… Пък дете е още той, имот не е печелил, не знае как се събират две на едно…

„Лошо ще е само — тревожеше се старата, — ако Тошка избърза.“ И ще избърза. Щом са раздрънкали из селото, ще се найдат хора и да я подучат. И мъж ще й изберат, и багажа ще й пренесат, и всичко по закон ще направят… „Няма да й думам вече! — зарече се старата. — Право казва Иван, и глава да я заболи, все ние ще сме кривите. Ако й се карам, ще мълчи, ще трае, па току ще хукне по хората да се оплаква. Пък на хората само това им дай: да се вайкат за тебе, да те жалят, ама ако може с чужд труд да ти помогнат… Няма да я закачам, няма! — заричаше се тя, като че се страхуваше да го не забрави. — Думица няма да й продумам, нека и тя да се отпусне, и в селото да позабравят кавгите ни… Май както се е свила, може и да й минава през ума нещо… Който мисли лошо на другия, той се и пази…“

Старата взе да се успокоява. Ще има време да помисли за всичко. И още щом реши, че има време да си подреди работата, мислите й се избистриха, през ума й потекоха спомени за разни смърти… Искра, на Тодора Казанджиев дъщерята, оная година се отрови със сублимат. Купила го от Пеня Праматарина уж за белило, та сетне и той, човечецът, си изпати. Умори се тогава момичето за едното чудо. Ама и тейко й корав човек излезе. Рече: не я давам на Пищиговчето — и не я даде, темерутинът му неден. Пък Дона Пейкова, когато загази с оня калайджия, цяла паница сулфато излокала. И щеше да си оздравее, ако се бяха сетили овреме да я закарат на доктор. Нищо, казал тейко й, ще й мине, хората го вземат за цяр… Ами Михалчо, на Сукмангоговица момчето… Отдавна беше това, Марьола беше още мома, нея зима се венча, ама добре го помни. То пък се нагълтало с татул. Отишло на хармана, седнало до дувара и започнало да чопли по изсъхналите глави, та на една семето изяло, та на втора… И не изяло кой знае колко, казваха тогава, ама тя е забравила това… Чули го да кряка нещо към градината, но никому нищо не дошло на ума. Чак вечерта го намериха посиняло и изкривено… С татул се отрови и Найда, булката на Иван Масларя от горния край. Тя пък рекла да пометне. Сварила една стиска зрънца в едно джезве, изпила го и — отиде си жената за едно чудо…

Старата се отплесна в мисли за татула. Едно време някои моми го вземаха за очите си, да им са по-хубави, по-светли. Само че го вземаха по малко, по много мъничко. Колко ще трябва, за да се умори един човек?… Него, поразията, и добитъкът не го яде. Нито воловете, нито конете, нито козите…

Зазори се.

15

На пътната врата се потропа. Кучето залая и се хвърли, два цървула заситниха и се отдръпнаха. Старата зърна цървулите, помисли, подвоуми се, па току прокле:

— Пак ще е някой от ония хаймани. Господ да ги убие макар.

Но не можа да се върне и да се скрие: тя беше точно срещу вратата, сигурно са я видели през някоя пролука. И тя тръгна, за да излъже, че Иван не си е вкъщи.

Но намери на пътя Диня Мангалов. Той беше се отдръпнал настрана, свит, почернял, изплашен. Поздрави я с половин глас, като просяк. Старата го изгледа учудена. Защо ли е дошъл? Той беше нещо като съдружник на Георги Ганчовски, имаше дял в оризището му с една малка нива.

— Тук ли е Иван? — попита той и се изчерви.

„Трябва да е изпратен от Ганчовския!“ — рече си зарадвана тя.

— Тук е, тук! Вляз де! Ела до къщи!… Сссст! — замахна тя на кучето и разтвори широко вратата. — Той ей сегичка сложи ярма на добитъка, утре се кани да ходи на оран… има в Крушака някоя и друга леха за засяване…

И Иван се учуди, като го видя: „Защо ли иде тая божикравица!“ Миналата година Мангалчето даде нивата си на Георги Ганчовски и оттогава минаваше за негов човек. Той не беше лош и злобен и с нищо не беше се проявил, но всички вече го смятаха за човек на Ганчовските. И с право. Дето е интересът на човека, там е и сърцето му.

Старата веднага започна да си прави сметки. „Сигурно — рече си тя — Ганчовският го е пратил да се помиряват… Ето, сега му е времето Иван да разбере от работата си…“

„Нещо от Георги Ганчовски ми носи! — закани се още щом го видя Иван. И затова го посрещна студено. — Само да се опита да ми предлага нещо! — наежи се той. — Ще го изхвърля от къщи като парцал!“

Мангалчето като че разбра това, смути се още повече, забърка се и отначало не знаеше как да подхване.

— Какво те носи насам? — обърна се сухо Иван.

— Дойдох за събранието… да попитам кога ще го правите — заекна Диню.

Иван настръхна. Хвана го яд, че така направо иска да го изпита.

— Какво събрание? Кое събрание? — сопна се той.

— Селското събрание… за мерата…

— Иди питай Георги Ганчовски! — кипна Иван. — Аз не съм селски кехая!

— Знам — обърка се Мангалчето. — Ама ти по ги разбираш тия работи… нали батю ти…

— Да си дошел да питаш батя. Аз нищо не знам.

— Виж какво… — запъна се Диню. — Искам да се оплача от Ганчовския… за нивата искам да кажа…

— За коя нива?

— Дето ми я взе за оризище.

— Е, та какво? — попита остро и недоверчиво Иван.

— Не ще да ми си я върне.

— Кой?

— Ами че Ганчовският.

Иван започна да омеква:

— Как така? Нали нивата си е твоя?

— Моя е де, ама не ми си я дава. Иска за нея да ми даде един цървенак на Караджабаир. За какво ми е оня трънак? Че то не е земя ки…

— Ти продаде ли му твоята нива?

— Как да съм я продал? — оживи се Диню. — Нищо не съм му продал!… Дадох я така… Като ортак, за оризище… Обеща да ми плаща по осемстотин на декар. Лани ми наброи четири хиляди и това си е… Когато сега отидох да поискам пак малко пари — нали, вика, ще вземеш нивата на Караджабаир? Каква нива, викам, нали наем щеше да ми плащаш? Не, вика, криво си ме разбрал… А бе никаква замяна, викам, не сме правили, не ставай такъв… Ако, вика, не си доволен, иди, вика, ме дай в съд…

— Ти как му даде нивата си? С договор ли?

— С договор. Така се пазарихме. Нали през моята нива мина водата. Като прекараха оттам шосето, от друго място не можеше да мине…

— Ами нещо подписахте ли?

— Какво? Подписах му само за парите, дето лани ми ги даде… На голям зор бях тогава, та ми дойдоха като харизани…

Иван се усмихна злорадо:

— Харно те е курдисал той. Ами свидетели имаше ли, когато ти даде парите?

— Нямаше. Той дойде у дома, даде ми парите и се свърши.

— При адвокат ходи ли?

— Оттам ида. Адвокатинът ми каза да заведем дело. Като ти е заграбил, каза, нивата, трябвало в един срок да обжалваш… Сега, каза, трябва дело да се води.

— Какво заграбване? — изсмя се Иван. — Ти сам си влязъл на вълка в устата. Сега и сто селски събрания да станат, пак нищо няма да ти помогне… Хвръкнала ти нивицата, това е.

Диню зяпна и се вторачи като ударен. На дела и на адвокати той малко вярваше. Едничката му надежда беше в селското събрание. И нея Иван подкоси като с коса. Но той още като че не искаше да разбере думите му, още го гледаше учуден, уплашен, замаян. И изведнъж скочи от стола, разпери смешно ръце и закрещя:

— Хайдук! Хайдук!… Той на мене!… Че как може така!… Не му ща нивата… И парите му не ща!… Ще му ги върна! Сиромах съм, ама ще му ги върна. Нека се наяде! Нека! — Диню въртеше ръце като перки, очите му блестяха зловещо. — Да лъже той! Мене да лъже! Един сиромах човек да лъже!… Че мене тази нивица ме хранеше. Без тази нивица аз съм загубен… Да ме ограби… Да вземе залъка на децата ми… Ух, мръсник с мръсника му!… Само нека се опита!… Само нека се опита!… Ще му светя маслото, та да помни кой е Диню Мангалов!…

Като чу виковете, старата изтича в стаята, спря се на вратата и се загледа учудена в двамата. Иван стоеше спокоен на столчето и една незабележима усмивка играеше в крайчеца на устните му. Като видя майка си, той се поухили, зъбите му лъснаха.

— Какво е станало? Кой това? — попита тя.

— Георги Ганчовски! — натърти Иван. — Спипал му нивата на оризището.

— Как така? Че може ли чужда нива?…

— Може. За Ганчовските всичко може.

— Ами нали нивата си е на Диня? Тя е бащина му нива.

Диню мълчеше. Иван сви рамене.

— Боже Господи! — прекръсти се тя. — Какъв свят се навъди. Нямат нито срама, нито страха… Ами нали бяхте нещо ортаци?

— Ортаци! — разтрепери се пак Диню. — Всичко е било само за да ме залъже… Ама няма го майстора! Не е нашъл църква да се прекръсти. И мене ме е майка раждала!… Ще ида и ще му река: или ми връщай нивата, или…

— Няма да ти я върне! — заключи Иван с нескрито доволство. Драго му беше, че цялата тази работа е завършила така. „Мама си е помислила, че иде нещо от Георги Ганчовски — досети се той. — Нека види сега… Какво ли си е рекла: иде с някоя поръка… Пък то…“

— Е, та на събранието хич ли няма да ми се помогне? — погледна го умолително Диню при сбогуването.

Иван дигна съжалително рамене.

— Твоята работа е по-друга. Ще водиш дело, па ако го спечелиш, харно, ако не го спечелиш…

Диню стоеше, гледаше земята и не се помръдваше. Иван го измери — мъничък такъв, свит, смачкан от работа и мизерия — и му дожаля.

— Ако стане събранието и ако го гътнем, и ти ще имаш полза — окуражи го той. — Ще се види тогава, че щом е заграбил цяла мера, защо да не заграби цяла нива…

Диню врътна безнадеждно глава и си тръгна. Устните му бяха притиснати плътно, погледът му беше вперен и див…

Иван се върна вкъщи и седна при старата.

— Звяр! Звяр! — повтаряше той. — С парцалите да те изяде, пак няма да се насити. Цяло село иска да налапа, крокодил с крокодила му… Хич на този божи човечец да грабне нивицата. Че на него това му е и имотът, и животът, с тази нивица той къщата си храни, сиромахът…

Иван ругаеше и поглеждаше под око майка си. И не че му бе толкова жал за Мангалчето, искаше само да поядоса нея, защото друг път тя не даваше да се продума срещу Ганчовските.

— Дело! — продължи Иван. — Дело щял да води! Какво дело ще води? Има ли той сили да води дело?… Оня ще си работи нивата, ще я използува, пък Мангалчето, ако е жив до двайсетина години, ще види края на делото…

Старата като че не чуваше. Тя предеше полекичка, навиваше му сръчно жиците и мълчеше. И чак когато Иван се наприказва, тя оправи къделята, врътна пак вретеното и рече като на себе си:

— Лоши години… То станало никому да не вярва човек…

И млъкна пак.

Иван не можеше да се сдържи на едно място. Сърбеше го под езика, искаше му се час по-скоро да се пръсне из селото за новия грабеж на Ганчовския. Нека видят как се трупа богатство и как се продава големство. Хората и без това сега са настроени срещу Ганчовските.

Той мина към салмичката, нагледа воловете, изтърси потурите си и изскочи навън.

Най-напред Иван се отби в кафенето на кредитната кооперация, дето се събираше най-много народ и дето всяка вечер се разменяха всички новини от селото.

Но кой знае защо тази вечер в кооперацията нямаше много посетители. В средния ъгъл седеше на своето постоянно място дядо Илю старшията. В другия ъгъл се беше свил дядо Боню Хаджиколюв. Младите му викаха дядо Боню Контролата. Защото дядо Боню слушаше и се обаждаше само ако някой сбъркаше нещо. Един ден, като пресече на няколко пъти Тиля Дръндавелата, учителят Манолов го смъмри шеговито:

— Е, стига, дядо Кольо! Мязаш на някоя контрола.

Оттогава му остана така.

Иван мислеше, че пръв ще съобщи за новия грабеж на Ганчовски, но в кооперацията приказваха вече за нивата на Мангалчето. Види се, той се е оплакал на мнозина, та в края на краищата на някого беше хрумнало да го изпрати при Ивана. Никой не се съмняваше, че Георги Ганчовски го е излъгал, но пак не смееха да се изказват високо и направо против него. Само подхвърляха закачки, хилеха се и се споглеждаха хитро. Никой не искаше да излезе напред. Никой не искаше да бъде белязан от шпионите на Ганчовските. Пък и от десетина дни Георги Ганчовски се мяркаше в селото — беше се завърнал от курорт за жетвата на ориза. От две-три години той сам работеше оризището си. Около него се въртеше един висок, красив, добре облечен мъж, но съдружник ли му беше, помощник ли му беше, още не се знаеше. Напоследък за дъщерята на Ганчовски, ученичка във френския колеж в Пловдив, се носеха разни приказки, та от нивата на Мангалчето разговорът бързо се насочи нататък.

— Та защо, викаш, е ходил на Нареченските бани? — подпитваше хитро Стойко Алтънчето, прислужник в кафенето. — Там ходят да се лекуват за нерви.

— Водил момичето си — съобщи с охота Генчо новината. — Нещо сгазила просото, па искала да се дави ли, да се трови ли, не мога да кажа, но не била чиста… Любов…

— Че то е още малко момичето, каква любов? — попита с престорена наивност Ангел Мачков и смигна дяволито.

— Малките се лъжат — допълни някак наслуки — Алтънчето и се погали мазно по брадата.

— То, ако е голямо, ще е с всичкия си — заключи сериозно дядо Илю и смукна дълбоко от лулата си.

— Каква любов, с кого? — подпитваше хитро Мачков.

— С един ученик от търговската гимназия — отвърна Генчо.

— Аха! — кимна одобрително Стойчо. — Елбете ще е търговец, щом си е направил такваз добра сметка.

— Ама не бил някакъв богаташки син — рече Генчо.

— Тъй де, тъй! — допълни Мачков. — От сиромасите за сиромасите. — И смигна пак: — Търговец-мърговец, бабанка излязло момчето и това си е.

Другите лета семейството на Георги Ганчовски прекарваше в селото. Дъщеря му ходеше с момите, учеше се на селски везма и тъкани, играеше на хорото. Момчето му беше по-малко, него пък го изпращаше да пасе едно теле.

— Да се учи на работа, да види откъде излиза хлябът, пък и на слънце да се попече — разправяше той с известна гордост.

Но това лято не дойдоха на село. Момичето му бягало с някакъв ученик, забременяло, та искало да се самоубива, да се дави, да се трови, едва го спасили. Ганчовският ги прати на Нареченските бани, хем нервите си да позакрепят, хем и от хората да се поотделят, мярна се два-три пъти из селото и пак се запиля нататък. И още щом се отдалечи, плъпнаха приказки и агитации срещу него. Брат му се мъчеше да се налага на селяните и да ги заплашва, но от него никой не се страхуваше. Хората си поразвързаха езиците, поразшаваха се, започнаха да споменават не само за мерата, но и за много други работи, които бяха станали през депутатството на селския първенец.

Верни свои хора Ганчовски имаше само на долния край на селото, дето беше къщата му. Тя беше широка двуетажна къща с една голяма пристройка встрани, отделена от общия двор с дъсчена ограда. В тази пристройка се бе прибрал брат му Стефан. Там се въртеше и старата Ганчовка, но тя все се държеше настрана от семейството на Стефана. Стефан й беше заварен син и след смъртта на стария Ганчоолу имаха големи разправии за имота и за парите му. Старата Ганчовка не общуваше много и със селянките, делеше се от тях и все се мъчеше да им покаже, че е по-горна, по-знатна, по-богата. Носеше старовремски граждански дрехи и с тях изглеждаше по-важна, по-горделива, по-наперена. Ходеше често на църква, шушукаше постоянно с поповете и редовно обикаляше параклисите.

— То такъв им си е соят на Ганчовските — обади се най-сетне дядо Боню. — Старият Ганчоолу беше коскоджамити мъж вече, па завъртя ума на едно осемнайсетгодишно момиче…

— Не беше много стар де — заклати глава дядо Илю. — Пък и момата си беше на години…

Дядо Боню зина да му отвърне, но Ангел Мачков го превари:

— А бе, дядо Ильо — обърна се той и по усмивката му познаха, че ще го подбие за нещо, — вярно ли е, че баба Ганчовка тръгнала с тебе, но старият Ганчоолу ти я взел от ръцете?

Десетина чифта зъби цъфнаха към дяда Иля.

— Тръгвала — ветрища! — дусна се той. — С него си тръгна тя, аз само им помогнах!…

— Ааа, криво съм разбрал тогава — отвърна все така усмихнат Мачков. И подметна пак: — Е, че как им помогна ти?

— Как им помогнах? — мръдна мустак дядо Илю. — Така им помогнах… На свой човек, на роднина, как няма да му помогнеш?… Пък и кои години беше то… Тогава бяхме млади, луди… Морето ни се виждаше до колене…

— Кога беше?

— Беше още преди Съединението — подхвана, без да се усети, дядо Илю. — Тогава аз бях старши в нашето околийско управление. Пък батю Иван, Бог да го прости, той пък беше депотатин във Филибе. Ама хич не си гледаше депотатлъка, постоянно обикаляше Румелията. Имаше тогава един Захария Стоянов, имаше и един капитан Паница, него сетне го обесиха в София, та с тях ходеше да прави комитети против властта. Ходеше и с поп Ангела, бастисваха гърчолята в Станимака. Поп Ангела, сетне го утрепаха на един избор… Вие сте млади, тия работи не ги помните… И тогава беше едно време, избрах Боже… Бяха се объркали и гърци, и турци, и българи; още не можеше да се разбере българско ли е вече, или не е българско. Ние си знаехме: грък ли претрепеха някъде, турчин ли, все батю Иван, Бог да го прости, беше на дъното. Кога стана бунтът в Чирпан, пак той я разбърка. Тогава го потърсиха да го затворят, ама не можаха да го хванат. По онова време нямаше комунизма като сега, ама пак беше един партизанлък, да чува Господ и да пази! Братя, дето има една дума, а се гонеха като кучета. Та като се напече много работата, мене с петима стражари ме изпратиха във Филибе да вардим реда. Пристигнахме там, наредихме се, зачислиха ни на чорба, тръгна. Вечерта излязох да се поразтъпча към Марица, да се поразгледам и току — батю Иван, Бог да го прости, насреща ми. Тъй и тъй, дума, гонят ме, дума, да ме скриеш някъде, ти баща, ти майка, дума… Бре, ами сега? Чудя се какво да правя. Хем служба, хем нашенец, хем и малко роднина падаме: баба Ганчовка, на батя Ивана, Бог да го прости, майка му, и баба Ташина Симитлийката, майка на майка ми, били втори ли, трети ли братовчедки… Мислих, мислих, не мога да го оставя така човека, трябва да му се помогне. Тогава се сетих, че във Филибе има един нашенец, изселен отдавна, държеше дюкян в Каршияка. Та дигам се аз с батя Ивана и право у тях. Да го пазите, рекох, като зърналите си, защото сетне не отговарям. И остана там батю Иван, кри се до Съединението. Ама не стоял мирен ки. Завъртял момата на човека. Хубав беше той тогава, як, наперен, лапнала по него и тя, искам го, рекла, та искам го! Майка й по скланяла да я дадат, ама бащата се опрял. Едно момиче, рекъл, имам, не го давам, рекъл, на вдовец. Ама и батю Иван не беше цвете за мирисане. Като направихме Съединението, дигна ме един ден и право там ме заведе. Усуках се аз, казах на момата. Събра си тя багажа и вечерта офейкахме. Батю Иван ни чакаше с един пайтон. Имаше той един аратлик от католишката махала. Йозо, Йозо го викаха. Та с неговия пайтон. Конете му бяха едни черни, едни лъскави, като смоци, за три часа отгоре стигнахме в село… — Дядо Илю млъкна, смукна от загасналата лула, опипа джебовете на широките си бозови потури и допълни самодоволно: — Та така стана тя.

— Сега стана така — обади се дядо Боню и се усмихна под мустак. — Едно време, кога беше жив старият Ганчоолу, инак я разправяше.

— Нито знаеш как е било, нито знаеш как съм я разправял! — обиди се престорено дядо Илю. — Хайде, разправи я ти, като знаеш много.

— Ще я разправя.

— Разправи я де.

— Ти самичък разказваше, че си отишъл у човека на гости и там си нашъл стария Ганчоолу. „Нито думица“ — казал ти той и толкова.

— Знаеш ветрища: — отговори троснато дядо Илю и се извърна настрана. — Не го познаваш ти батя Ивана, не му знаеш работите. Дай ми ти сега такива хора като него, та да видиш…

— Че какъв беше той? — попита Алтънчето. — Човек като всички. Нали го помня.

— Като всички, ще има да вземаш… Той беше човек с широко сърце, хее!… Неговите гуляи никъде ги нямаше… На сватби, на кръщенки, на хора — все той… За Стамболовата песен по педесе лева на онова време хвърляше… Педесе лева!… — И дядо Илю завъртя длан.

— И той като сина си ограбваше народа — обади се Иван с трепетен глас. Всички се извърнаха към него, като че за пръв път го виждаха.

— Никого не е ограбил той… Такива хора като него… — И дядо Илю заклати глава. — Дето добрини е направил на селото, ти не си ги сънувал… Кой върна Бозалъците, дето Костиевци бяха ги заграбили, а?

— Той върнал Бозалъците, пък синът му заграби мерата — пресече го Генчо.

— Ех, едно дал, друго взел — рече примирително дядо Илю.

— Та ти Бозалъците с мерата ли ще ги мериш? — пламна Иван. — Че за Бозалъците сега и сто хиляди няма да ти дадат, пък мерата струва милиончета…

— Разправят, много пари оставил старият — подкачи мечтателно Генчо и проточи врат. — Ама Стефан нищо не можа да разбере, Георги одра котето…

— Нямаше пари — отвърна твърдо дядо Илю. — Богатството на Георги е от партизанлък…

— И от хайдутлук — допълни Иван.

Всички се ухилиха широко. Дори Филип магазинерът беше си подал главата от съседната врата и премигаше любопитно.

— Ех, забогатя човекът — скърши врат дядо Илю, — па откъде и как, това и децата го знаят…

— И старият нямаше много пари — обади се някак заканително дядо Боню, — само че той беше като вълк: крадеше отдалече. А тоя се метна върху нас.

— Имал е, каквото щете ми разправяйте вие на мене, не може да не е имал — потвърди Генчо. — Такова богатство без мая не може…

— Как да не е имал — викна изведнъж дядо Боню и се надигна от своя ъгъл. — Само през войната, когато беше депотатин, колкото пари удари, ти на гръб не можеш да ги пренесеш…

— Затъ̀ това му беше… през войната само — отвърна меко дядо Илю и се сви като охлюв.

— През войната само, казва! — изсмя се Стойчо и пристъпи напред. — Да ви кажа ли аз на вас.

Но тъй си и остана, без да може да гъкне: в кооперацията влезе Георги Ганчовски с непознатия мъж.

Всички се спотаиха, извърнаха се малко гузно и се разместиха, като че всеки искаше да им направи място до себе си. Само Иван не се помръдна, макар и да се смути от това неочаквано посещение. Ганчовски свали шапката си, разгледа се и чак тогава поздрави. Той беше на около четиридесет и пет години, малко приведен, но хубавеляк. Косите му бяха отметнати назад, те бяха посивели вече и тази сивота го правеше по-строг и по-старолик. Мустаците му растяха свободно и в това той виждаше един белег на патриархалното, благонадеждното. Приятелят му също поздрави и дори се поклони леко. Той беше едър, красив, пригладен мъж.

Чак когато новите посетители се спряха пред една празна маса, Алтънчето се окопити, изтърча бързо зад тезгяха, грабна кърпата, разтреби чевръсто, дръпна два стола и отстъпи назад. Всички забелязаха, че когато Ганчовски влезе, той не беше много спокоен. Но след бързата и учтива прислуга той се съвзе, приглади косата си и кимна с глава:

— Две кафета.

Под сивия таван натегна мъчително мълчание. Непознатият се усмихна нещо на себе си, завъртя бавно глава и се загледа в задимения ъгъл зад тезгяха. Ганчовски зърна дядо Иля, закачи го, поръча му едно кафе, след това помъчи да подкачи разговор за царевицата, за оранта, за сеитбата. Но хората се усмихваха сдържано, проломотваха по нещо на носовете си и замълчаваха. Опита се да ги заприказва и гостът, но и на него никой не отвърна. Хората искаха да кажат нещо, но не намираха думи, смущаваха се, страхуваха се. Двамата изпиха кафетата си, постояха още малко, сбогуваха се и излязоха.

И никой след тях не посмя да продума, макар че всички таеха по една шега, по една закачка. Защото на всички се струваше, че те са застанали зад вратата и подслушват.

— Казват, и тоя бил много богат — обади се най-сетне Ганчо, — пазарджиклия. Имал много оризища.

— Ех, няма със сиромах човек да се събере — додаде дядо Илю.

— Ако му трябват сиромаси, защо ще ги търси другаде, ей ни нас — допълни дядо Боню и погледна към тезгяха.

Ала този път разговорът за Ганчовски не потръгна. Иван чакаше пак да подкачат прежните приказки, но всички се споглеждаха стеснително, преглъщаха, усмихваха се виновно. Преди това и Иван беше си поразвързал езика, но като влязоха двамата неочаквани посетители, той се стресна, та сега и сам не можеше да поведе разговор. В главата му бръмчеха спомените на дядо Иля. „Гледай ти — мислеше си Иван, — и едно време имало партизанлък.“ За женитбата на стария Ганчоолу първи път чуваше. Иван го помнеше смътно, беше го видял на една сватба току след войната, два-три месеца преди да умре. Тогава Георги бил в Европа, заминал да се учи за инженер. Но скоро след смъртта на баща си той се завърнал, разделил се с брат си и заминал за София. Но и там не стоял много. Ходил за малко и във Варна, там се оженил и се прибрал в селото. След това вече Иван знаеше всичко за него. Минчо постоянно разправяше къде ходел, какво правел, как се карали и как се дебнели един друг. До девети юни 1923 година Ганчовски се въртеше из селото. Обикаляше по кафенетата с изтъркан офицерски брич и извехтяла тужурка, черпеше съпартизаните на баща си и мълчеше. Беше един потаен и когато се усмихваше, не се знаеше доброто ли ти мисли, или лошото. Хората не го обичаха, но се бояха от него. Враговете си той преследваше до девето коляно, отмъщаваше им, както можеше и както знаеше. След преврата стана народен представител и цели осем години се разпореждаше и в селото, и в околията. През него минаваха всички назначения и всички уволнения, без негово съгласие не се назначаваше дори горски стражар. Оттогава той взе връх над брат си, Стефан се помъчи да се опира още, да се сърди за несправедливата делба, но силата на брат му порасна много, той се помири и му стана най-верният човек в селото.

Иван все още чакаше да подкачат разговора за Ганчовските, но кафенето беше затихнало, като че вътре нямаше живи хора. Дядо Боню беше задрямал, подпрян на бастунчето си, Генчо се зачете в някакъв стар вестник. Стойчо се облегна на тезгяха и впи поглед в почернялата греда насреща. Дори и дядо Илю, който винаги намираше за какво да приказва, смучеше мълчаливо лулата си, загубен в широката си вълнена салтамарка.

16

Иван не искаше да се цупи и да мълчи пред Тошка, но речеше ли да продума, нещо се променяше в гласа му, засичаше думите му, изкривяваше устните му.

Преди, когато Минчо беше жив, тя често го закачаше за изгорите му. „Слушай, Ваньо — подкачаше тя хитро, — да ти направя ли работа за Маламка? Остави я Пейковата Лена, не я ли видиш, усуква се около Балабанчето. Ама няма да я огрее, знам. Пък Маламка много те има…“ Когато на Костиевския събор Иван си хареса дъщерята на Коля Кавалджията и започна да обикаля нататък, Тошка го сгълча галено: „Хич не си късай цървулите по костиевските сокаци, мама снаха от друго село не ще. Пък и мене ще питаш, и аз ще си кажа думата… На тебе тя ще е жена, а пък на мене етърва…“ Иван мъчеше да скрие зъбите си, но някаква неудържима сила разтягаше устните му.

Искаше му се пак да го закачи, да го погледне дяволито, да го заразпита за някоя нова изгора. Но Тошка мълчеше. И как да му продума, когато той сам зъб не й обелваше, а старата само я дебнеше да я ужили с някоя тежка дума. Иван пръв млъкна, пръв се нацупи, пръв започна да я гледа накриво. Пък и не можеше да се държи вече към нея така, както се държеше по-напред. Нещо го стягаше под лъжичката, мислите му се отплесваха надругаде. Той знаеше: всички мъже я заглеждат с нечисти помисли, шушукаха зад гърба й и подхвърляха мръсни и обидни приказки. И никой не се опълчваше против това, като че ли беше редно да се приказва срещу младите и хубави вдовици. Иван съскаше срещу тези закачки, но дълбоко в душата му лазеше някакво срамно чувство. Очите му се плъзгаха неволно по снагата й, без да иска, погледът му се лепваше върху закръглените жилави прасци. Всяка нейна извивка смущаваше мислите му, замайваше го, трепетен гъдел се провираше под кожата му. Иван се ругаеше безгласно, силеше се да отплесне мислите си другаде, да се овладее, но главата му се извиваше неусетно, като слънчоглед, зениците му се присвиваха, плувнали във влага. Когато имаше трети човек, пак беше по-спокоен. Но останеха ли двамата с нея, страхуваше се да я погледне в очите, струваше му се, че тя ще му прочете мислите и ще го заплюе с презрение… Дори и той сам не знаеше за кое по мълчи: заради нивите или заради тези нечисти мисли.

Един ден старата нареди да идат двамата на работа.

— Ваньо — подвикна тя, — ха отърчете до памука, та пооберете каквото е останало.

Иван отиде при Тошка и се помъчи да бъде спокоен.

— Сбери малко хляб — рече той и гласът му трепна. — Мама каза да идем на памука.

— Какво да взема? — обърна се Тошка. — Чувал или торби?

— Чувал.

Когато, натоварени с бъкълчето и пълната торба, те заситниха по пътя извън селото, Иван реши да заприказва. Той ровеше в ума си като в пепелище, за да намери една-едничка приказка. Но му се струваше, че и да заприказва, гласът му ще го издаде. За какво да я заговори? За къщните работи не му се щеше да отвори дума, за хората и седенките му беше чоглаво да продума пръв, пък за селските работи отбягваше да спомене, че и сам много се беше отчуждил от тях.

Иван цапаше с босите си крака в дълбоката нагорещена пепел и погледът му се топеше в помътнелия хоризонт. Баирите бяха сиви и пусти, рядко се мяркаха напъдени говеда и самотни орачи. Небето беше чисто, само две малки облачета, белили гъсти като сметана, плаваха над Дъбачето. Работата беше прекипяла, полето дремеше смълчано. Царевичните стъбла се сивееха, ошмулкани от добитъка. Само по насрещния продълговат и нисък баир се очертаваха тъмнозеленикавите петна на лозята. И там беше тихо и спокойно по това време, но някаква бодрост се разливаше наоколо, някаква радост бликаше по прегорялата утъпкана пръст. Лозите почиваха като живи същества, иззад долните пожълтели листа надничаха узрелите гроздове, налени с меда на есенната благодат. Бръмчаха сиви, неуморни пчелички, студени, хищни оси прелитаха от грозд на грозд и също като студените и хищни хора в живота пробиваха с отровните си жила напращелите зърна и ги оставяха да гният в прегорялата лозова шума. По върховете на прасковите и черешите кацаха гарги, оглеждаха се гузно и се спущаха надолу като камъни. Бъбриви врабци спираха на орляци и след кратки съвещания отлитаха шумно нанякъде.

И Тошка гледаше към лозята, търсеше малкото зеленикаво петно с клонестата зарзала по средата. Ето го там, дето баирът преваля към Кукуряк кория. Клепките й се свиват, тя замижава леко и в паметта й възкръсват часове от щастливото минало. Двамата с Минча често се отбиваха там. Или излизаха да свършат някоя дребна работа на полето и после свиваха към лозето, или наглеждаха зарзалата, или ходеха на грозде. Сядаха под топчестото дърво, сгушваха се до някоя лозина, гледаха се в очите като влюбени младежи и се целуваха дълго и звучно. Тя се отпущаше в ръцете му, премаляла от любов и щастие, равните й зъби блестяха, изпръхналите й устни мърдаха едва забележимо: „Минчо! Миличък!…“ Тогава той просваше абата си, слагаше я внимателно отгоре и я притискаше до задушаване, силен и нежен…

Къде е той? Няма го вече! Остана само вярата му, че светът ще се промени, че хората ще заживеят доволни и щастливи. С тази вяра остана да живее Тошка. Тази вяра я крепеше. Тази вяра й даваше сили да понася и отровните думи на свекървата, и цупенето на Ивана. Чрез тази вяра тя живееше е него, с тази вяра й се струваше, че няма никога да го забрави…

Иван и Тошка вървяха по тесния междуселски път, врязан от колелетата на разхлопаните скърцащи коли, вървяха потопени в мисли, забравени в спомени. И се стреснаха като от някакъв лек и сладък сън.

Откъм Поповия синор гръмна пушка, чу се насечено кучешко джавкане. Един едър заек се преметна в разораното стърнище и хукна към пътя. Иззад ниските храсти се показа трескаво възбуден ловец, подскочи, примери се мигновено и изпразни и втората цев. Заекът направи още един скок, преметна се настрана и се повлече по задницата си.

Иван и Тошка се спряха. Иван дори подвикна и разпери ръце да посрещне заека. Но когато животното падна простреляно, той се вторачи и погледът му се закова върху запъхтения ловец. Беше Георги Ганчовски. Той беше обут с тежки пепеляви обуща, със зеленикави навивки, със зеленикав брич и зеленикаво палто с колан. На кръста му беше пристегнат широк патрондаш, през рамото му висеше чанта. Като ги видя, той се поспря забъркан. Радостното му настроение се смеси с досадна омраза. Той подвикна на кучето, но то клечеше до заека и не го дигаше. Тогава Ганчовски закрачи широко, погледна още веднъж Ивана и Тошка, наведе се и притисна хищно жертвата си. Той стоя няколко минути над тежко раненото животно, закла го, обърна го два-три пъти, сложи го в чантата и пое обратно към синора.

Иван въздъхна. Лошите мисли за Тошка се изпариха, лицето му се оживи.

— Ходи си на лов, гледа си кефа човекът — рече той и врътна неопределено глава; не се знаеше заканваше ли му се, или му завиждаше.

— Всичко му е в ред, защо да не ходи — допълни Тошка. — Казват, щял в града да се мести…

— Защо ще се мести? — сви устни Иван. — Те и без това повечето в Пловдив прекарват… Пък и да се мести, нищо няма да загуби: добре си е натоварил колата, а няма кого да лъже вече…

— Хубавичката се награби…

— Награби се, ама здравата е напечен… Ако го гътнем за мерата, ще види звезди по пладнина…

— Не ми се вярва — заклати глава Тошка. — Той половината ще го раздаде за рушвети и адвокати, ама няма да падне… Пък, ако види голям зор, ще го прехвърли я на жена си, я на майка си…

— Нека да го гътнем, пък той да прехвърля на когото си ще… Много са настървени срещу него хората, ама се плашат още, не държат… Оная вечер се бяха разприказвали за него в кооперацията и като влезе, занемяха, муха да бръмнеше, щеше да се чуе… Общо нали е, селско, не държат… — Иван въздъхна. — Заспал народ, по-далеч от носа си не може да види…

— Пак се посъбудиха — рече Тошка. — Че то по-напред какво беше…

— Събудиха се, защото им разправяме, че ако си вземем мерата, всички ще я използваме… Така сега няма къде добитъка си да изкарваме. Някой от Ганчовските разправял, общината щяла да използува оризището, ние пак нищо нямало да разберем… Знае Ганчовски, стара лисица е… Ама и батю хубав кокал му тикна — най-напред воденичарите курдиса срещу него…

— Защо воденичарите?

— Защото им отби водата. И кой спечели от това? Пак Ганчовският: всичкото жито се мели на неговия мотор… А водениците се разсъхнаха, цяло лято лежат…

— Сега воденичарите срещу него ли са?

— Срещу него. Пък бяха от една партия. Само Алекса Ганев е с него, нали имаше десетина декара ливада до воденицата, направи я оризище… Само той използува, другите останаха на сухо…

— Аха — заклати глава Тошка, спря се и смъкна торбата: бяха стигнали на нивата.

Памукът беше поизмачкан и поогризан от напъдените говеда. По върховете на сухичките стъбълца бяха останали сбърчени, недоразвити ябълки, като че насила поразцъфнали отгоре. Иван се изправи на синора, огледа нивата и рече важно:

— Трябва да се обере.

Тошка се приведе мълчешката и заситни напред. Тя пипаше бързо, ловко, тънките й пръсти разчепкваха сухите черупки и прибираха сплъстените памучни клъбца. Иван се мъчеше да я догони, клатеше се тромаво и мърмореше нещо на носа си. Тошка слагаше обраните влакна в престилката си и това още повече я улесняваше. Иван влачеше чувала, изправяше се често-често и измерваше с поглед нивата. „Добре, че тя бере бърже — казваше си той, — а то инак, да останеше на мене, за два дни не можех се разправи.“

Той пресмяташе, че ще имат време да отскочат и до лозето. Много му се искаше да иде сам, докато тя бере, но не смееше да я попита. Тя нямаше да го спре, нищичко нямаше да му продума, той знаеше това, но как да се обърне, как да подкачи? Нали е сърдит? Да беше в друго време, тя сама щеше да му рече: „Хайде, Ваньо, отърчи до лозето, туй аз ще го пообера криво-ляво…“ Но сега?… Сега и тя мълчеше, думица не му продумваше…

Иван запали цигара, задимя и се загледа след нея. Тя работеше като машина, кръстът й се огъваше, черните дипли на роклята се мятаха върху белите й прасци.

А когато посегнеше да прибере някое затъпкано влакно, откриваха се чак стройните й бедра. Иван примижаваше, гърдите му отмаляваха и се отпущаха, топъл талаз се разливаше по жилите му. Той поемаше дълбоко дъх и струите на лютивия дим се връщаха след време едва забележимо. Той забождаше поглед в прегорялата пръст, вглеждаше се в някоя буболечица и следеше нейния припрян и безцелен вървеж, докато талазът на бликналата кръв се оттегляше назад…

И тогава един укорен въпрос като глог се забиваше в главата му: „Защо я гледам накриво?“

Мъчеше се да пропъди лошите си мисли, но те налитаха от всички страни, обезсилваха го и го превземаха като някоя изтощена, предадена отвътре крепост. Искаше му се да я заприказва, както преди, да се шегува, да я гледа като брат и другар. Но мисълта за делбата, за нивите, за чуждия човек, който щеше да стъпи в имота им, не му даваше мира. И с какво право? Баща му и майка му цял живот са работили, тичали са, събрали са го, а сега друг да се ползува от него.

И колкото повече мислеше за имота и за делбата, толкова по-упорито тези мисли налитаха върху него, налитаха като конски мухи, уплитаха му съзнанието, помрачаваха му погледа. Тогава целият свят за него се заключваше в нивиците, в дворчето, в къщичката. Той беше като вързан за тях, мисълта му се блъскаше като муха в стъклото на затворен прозорец и напразно се мъчеше да се отърве и да литне на свобода и простор…

Тошка отиде до срещния синор и се върна. Иван я погледна крадешком. Очите й бяха влажни и зачервени. Плакала е. Тук всеки храст, всяка тревичка й напомняше за него. И на нея не й беше добре. Почерня толкова млада… Не го е искала тя, не го е мислила, че така ще стане. И защо я мъчат те двамата с майка си? Защо я гледат накриво?… Иван се размисли за нейното положение, за живота й, за скръбта й и му стана жално. „Слушай, како — искаше му се да й каже, — не съм виновен аз, мама ме подкокороса!“ И зина. Но не намери сили, нещо го стисна за гърлото. Той попита:

— Ще има ли един чувал?

— Кой го знае — отвърна Тошка и погледна набрания памук. Бузите й бяха влажни, гласът й трепереше.

Те се разминаха. Иван пак залази и пак мислите за женитбата й и за делбата го уплетоха в паяжината си. Той пак хлътна в тежки и мъчителни предположения. Не, тя няма да седи така. Толкова е млада, да има двайсет и пет години, не повече. Ще се омъжи още щом се навърши година от смъртта на батю му. Ще започнат да я наобикалят, ще заобикалят, ще започнат да изпращат разни лели и роднини за допитвания и увещания. И тя ще се полъже по някого, човек е като водата, накъдето го отбиеш, натам тръгва… Но кого ли ще си избере? Генчо Чифтелиев? Богат е той, но е стар, него Тошка няма да вземе. Стаменко Попов? И той не е млад, пък и разправят, миткал по разни брантии, та уморил първата си жена с някаква мръсна болест. Митко Интизапчето? Лигав е той и се гражданее. Когато Георги Ганчовски го направи председател на тричленката, той нареди да затворят Минча в управлението и сума въртели му направи сетне. Минчо много го мразеше. „Шпионска душа!“ — съскаше той, колчем станеше дума за него. „Подслушва като мишка и всичко на Ганчовските носи.“ По едно време Интизапчето беше се поиздигнал край Георги Ганчовски. Доста хора беше завъртял около себе си, приказваше се дори, че при едни кови избори Ганчовски щял да го посочи за народен представител. Но оная година стана една работа и оттогава никой не го зачиташе за строшена пара. Подмамил, синковецът, една катунарка в двора си, въвел я в одаята и се хвърлил върху нея. Че като ревнала оная ми ти циганка, че като налетяла върху него, че като го подбрала с дисагите си — из стаята полетели лъжици, скрипали, вретена, брашно. Чули съседите, спуснали се, отървали го. Цял месец след това не се показа от къщи навън. А когато излезе, всички го посрещнаха с присмехулни погледи. Децата се показваха от вратните и подвикваха: „Ей, цинга!“ Оттогава и работата му като че тръгна назад. Побра се, осиромаша, не можеше вече да залъгва фукариите с по двеста-триста лева. Него Тошка няма да го вземе, няма да опетни хубавото Минчово име.

Оставаше Илия Вълюолов. Той беше беден, но умен и прибран мъж. „Да имаме в селото петима като Илия, с топ не могат ни разби!“ — казваше Минчо. Не се разделяха двамата, като братя се имаха. Илия беше прост и не обичаше да чете, но беше твърд и упорит. „Прати Вълюоловчето да ти свърши работа“ — хвалеше го Минчо. Илия беше кротък и мълчалив, само се усмихваше сдържано и добродушно и никак не обичаше да се заяжда в разни препирни. „Умният и с кротката ще разбере“ — казваше той. Сам възприемаше много бавно и тромаво, но колкото беше трудно да го убедят в нещо, дваж по-трудно беше да го разубедят. Мислеше той предпазливо, мъчеше се да разбере всичко с простия си ум, да му стане ясно, да го вбие в главата си наздраво и издълбоко. Към хората се отнасяше сдържано, не се доверяваше лесно и за най-обикновени работи. Но обикнеше ли някого, за него беше готов и в огъня да се хвърли. След смъртта на Минча цял месец ходи като попарен. Когато му съобщиха за нещастието, той се задави и дълго време думица не можа да продума. „Останахме като сираци!“ — рече само след съвземането и започна да мига често-често. Селяните го тачеха заради честността, твърдостта и прямотата му. Противниците не смееха да го подбиват, нито да дрънкат зад гърба му: и най-големите борци и бабаити в околията трепереха от него…

Илия е добър. И ако рече Тошка да избира, ще избере него. Знаеше старата, опитна вълчица беше тя, отдалеч подушваше опасността. Не току-така се нахвърли върху Тошка, когато сипаха царевицата. Пък и идването на Илия не беше чисто. Тогава беше и приказлив, и очите му постоянно шареха. Така стават тези работи: днес за това, утре за онова и, току-виж, уплел си кошницата. Днеска ще се погледнат, утре ще си продумат, сетне ще се наговорят и — като стане година от смъртта на Минча, ще хване тя Петето за ръчичка и ще се прибере при него… Ще дойде тогава той и ще рече: делба. Тогава ще го познаят какъв е. Добър ли? Дето има имот, там добрина и приятелство няма. Братя и сестри, че се изтрепват за някакъв келяв синор, та един чужд човек ще те пожали. Парцалите ще дели, косъма ще цепи. Какво има Илия? Нито занаят, нито от баща си е наследил нещо. Нека да му се мярнат двайсетина декара земя, че иди я отървавай от ръцете му…

Тошка излезе на синора, настигна го и пак го отмина. Сега тя беше отпуснала краищата на черната си кърпа, та той можа да види цялото й лице. Защо вкъщи не му изглеждаше толкова мършава? Скулите й бяха изскокнали, челюстта й беше се заострила. И очите й бяха по-широки и по-тъжни. В цялото й изражение имаше нещо напрегнато и измъчено. Стана му и срамно, и съвестно. „Лош свят!“ — изруга той. Но с тази ругатня укоряваше повече себе си, отколкото света. Че светът е лош, това и децата знаеха. Но с какво беше крива за това Тошка? Нали и тя беше човек? Нали и тя искаше да живее? Защо я мъчеха? Ами ако Минчо не беше умрял, нали нямаше цял живот да живеят заедно? Кога и да е, щяха да се разделят. Как тогава щяха да преживеят с толкова малко ниви? Кому щяха да се сърдят тогава?… Та сиромашията сега, току-речи, е една и съща и с тридесет, и с петдесет декара…

Когато се отплеснеше в спомени за Минча, Иван махаше окуражително с ръка: „Ще се оправи! Ще се нареди!… Тревожни времена живеем, кой знае какви промени ще станат!…“ Ще се обърне светът, животът ще стане по-лек и по-щастлив… За две парчета земя ли ще мисли? Защо ли не си гледа ергенлъка, има време да се кахъри за имот и за къща… Ей ги другарите му. Скитосват си по хора и по седенки, закачат се с момите, любят се. А той се е заврял вкъщи като старец, само дето не следи коя кокошка ще снесе, та да й прибере яйцето. Пък и още малко му остана да си походи, време му е да се жени…

Да се жени! Тази мисъл мина през главата му като всички други мисли, но той трепна, улови се за нея. Представи си, че е женен и че живее тихо и спокойно с жена си. Ще има работа и тревоги, но ще има шушукане и милувки… Главата му се замайваше сладостно, но само за миг: тръпки на страх и съмнение полазваха по кожата му. „Коя ще ме вземе с толкова малко ниви?“ — питаше се Иван. Лена Пейкова се въртеше около Балабанчето, но на хорото се ловеше и до Игнатювчето. Тошка му разправяше, че Малама уж го имала много, но той виждаше как търчи след Стойко Стоянколев. Стойко беше обущар, разправяха в града щял да ходи, а Малама все за гражданлък бълнува. Не му трябваха такива. В града той не мислеше да ходи, ще си потърси такава, дето ще жъне и ще копае заедно с него… И той пак се спираше на Кица Кавалджийкина от Костиево. Слабичка е тя, но каква е кротичка и мълчалива! Лошото беше само това, че имаше още три сестри и двама братя, та за някаква зестра не можеше и да се мисли. Баща й и зиме, и лете ходеше с кожух, кашляше и псуваше неопределено. Разправяха, бил охтичав. Големият й брат работеше касаплък в Хасково, а малкият пропадна преди две години по една работа и още лежеше в затвора. Иван познаваше цялото семейство, познаваха го и те. Нямаше да го върнат, ако я поиска.

Но много му се щеше да дотъкми барем една малка част от онова, което ще вземе Тошка. Кавалджията нямаше да даде, Иван знаеше това. Пък и при толкова братя и сестри и при живи родители да иска зестра… Срамота е… Какво ли ще си помислят за него… Нищо добро нямаше да си помислят. Иван и това знаеше…

Хубаво беше да намери някое сирак момиче с ниви. Ама де ги такива момичета? Мернеше ли се такова място, най-богатите ергени в селото се нахвърляха върху него. На Ивана такъв късмет няма да се падне, само дето се залъгва. Но коя тогава?…

Той изреждаше в ума си всички моми от селото и нито на една не можеше да се спре. По-богатите не искаха и да чуят за него… Да завърти някоя и да я накара да му пристане? Коя? Да е барем хубав, лесно ще е. Но той… Няма и дрехи да се постегне, да се понапери. Белким тогава ще подмами някоя. Но и да я завърти, кой знае дали тя ще се съгласи да остави дом и родители и тръгне след един голтак като него…

Само преди няколко месеца Иван и не помисляше да се жени по сметка. Тичаше той подир всички моми, които му харесваха и които отвръщаха на закачките му, но за имот и за зестра и не му хрумваше. Струваше му се, че най-напред Минчо щеше да го нахока и да му се надсмее. Иван вярваше, че скоро ще стане някаква промяна и че тогава няма да има място за имот и за ниви… А то…

Той се заплесна в разни кроежи. Влачеше се като пребит из памука, недоглеждаше и оставяше много ябълки. Тошка минаваше край него и всичко омиташе в престилката си. А когато Иван се обърна, тя беше излязла на края и гледаше нейде в далечината.

— Няма ли вече? — попита той учудено.

— Няма.

Той искаше да отвори дума за лозето, но нямаше как. Ако беше се загледала нататък, щеше да й продума. Но така не идеше. Да се дигнат и двамата? Струваше му се, че от всички лозя ще наизскочат хора и ще започнат да надничат подозрително.

— Няма ли да идваме вече? — обърна се Тошка.

— Защо да идваме?

— Има още за бране.

— Празна работа — завъртя Иван ръка и тръгна към синора. Гласът му пак прозвуча някак сърдито, сухо. Тошка го погледна тъжно. Очите й плуваха в бистра, светла влага.

17

Тошка простираше набрания памук да съхне. И се стресна като ударена. Своето име ли чу? За нея ли беше това? Тя се изправи и погледна. На къщния праг стоеше старата и я викаше:

— Булка! Тошка! Хайде ела да ядем! Остави го този памук, стига му толкова съхнене.

— Сега, мамо, ей сегичка ще дойда! — отвърна Тошка, пръхнала от радостно вълнение.

Тя още не вярваше на очите си Какво беше станало? Каква беше тази промяна? Сънуваше ли… От толкова време свекървата за пръв път я викаше на име. И никога през живота си Тошка не беше работила така чевръсто. Тя размята белите пукали върху проснатата черга, изтърси престилката си и влезе в кухнята. Синията беше сложена вече. Старата и Кина седяха и си приказваха.

— Добре дошла, лельо — подаде ръка Тошка и се усмихна. — Какво си правите вкъщи, харно ли сте, децата здравички ли са? Защо не доведеш Тонча да си поиграят с Петето?…

— Харно сме, лели, сполай на Бога… здрави сме засега, па докога — Божа воля. И децата са харни, играят си там…

— Засега да сте здрави, та… — обади се старата. — То човек не знае какво ще го срещне… Каквото му е наредено отгоре, това е… Како, седни по-близо… Хайде, булка, па и ти си хапни… Цял ден си търчала…

— Ваню къде е? — огледа се Кина.

— Хайманува! — отговори сърдито старата.

— Излезе… Отишъл е по кафенетата… — Тошка скри, че преди малко Хъчибързовчето и Васил Пеев го повикаха, поприказваха нещо и отидоха нанякъде.

— Ох, дотук ми е дошло от тези кафенета! — заклати глава Кина. — Зазими ли се, мъжките ни не се свъртат вкъщи. Ако не ги повикаме за ядене, тъй и ще си пукнат от глад…

— Все с този върли партизанлък! — заклати сърдито глава старата. — Скамбиля забраниха, не знам какво друго забраняваха, само него, пущината, не можаха да забранят!…

Поприказваха и за партизанлъка, и за скъпотията, и за немотията.

— Не знам, сестро — подхвана напевно старата, — не знам какво ще се прави и как ще се живее… Оголели сме на, това, дето го гледаш на гърба ми, то е. На Иван трябва гащи да му готвим за зимата, няма с какво между хората да излезе… Пък как ще купим вълна, с какво ще я купим, хич не ми стига умът…

— Ох, вие сте пак малцина — заклати глава Кина. — Я ела нас да ни видиш, една къща хора, на кого по-напред… Няма вече с какво да се преоблечем… ризите ни капнаха от гърбовете…

И докато двете сестри се оплакваха една на друга, Тошка разтреби бързо, помете, почисти и излезе. „Пъргава булка“ — искаше да каже Кина, но преглътна и замълча. Старата забучи нос в скута си и се замисли.

— Ами ти сигурна ли си, че ще повтори? — попита изведнъж Кина.

Старата я погледна и заклати бавно глава.

— Е, нещо има ли вече… нещо чула ли си? — навеждаше се Кина.

— Какво ще го чувам ма, како, хората ли ще трябва да ми го казват… нали го виждам, пред очите ми е…

— Какво? Да не е завъртяла някого?

— И тя е завъртяла, и нея са завъртели, току… ние ще си изгориме, сестро, ние…

— Па като е пощуряла, да върви — сопна се Кина.

— Тя нека върви, никой не я спира пея, ама нивиците ни ще идат, ни-ви-ци-те!… — проплака Марьола.

— До адвокатин ходихте ли?

— И да ходим, како, и да не ходим, все това. Само дето пари ще трошим… Нали й се пада по закон.

— Идете, идете! — настоя Кина. — С един закон съдят и тъй, и инак… Стига да умее човек…

— Мислила съм, како, кроила съм — подхвана плачевно старата, — никак не иде, наникъде не излиза. Хайде, да речем: дело. Ами нали пари ще трябват за това дело мари, како, дело без пари води ли се? Откъде ще ги вземем?… Пък и ако го подхванем, един Господ знае кога ще се свърши… Нали вие водихте едно… Не може, няма как… Иван е навел глава, да си й дадем, вика, каквото й се пада… Ама на него лесно му се приказва, имот той още не е печелил, къща не е събирал… Като го остави с вързани ръце, тогава ще го питам аз…

— Та нека си се жени, нека се пръждосва, няма да й дадете и това си е! — отсече решително Кина.

— Не може, сестро, не може! — чукна дланта на лявата си ръка Марьола. — Нали питах и сватята Марина. Не давахме, вика, нищичко не й давахме, ама с властта, вика, всичко си взе.

— Ще речете: съдът както реши. Пък докато да реши съдът…

— Не може! Не може! Тя ще си го вземе, пък ти, ако искаш, съди я.

— То друго, щом й го дават — примири се Кина.

— Ама те и да й го дават, аз няма да й го дам, аз! — пламна Марьола. — Моята душица знае как е събирала тая стока…

— Ами щом е по закон? — изгледа я Кина.

Старата зина, дигна юмрук, но само замахна заканително. Искаше й се всичко да повери на сестра си, поне на нея да каже за онова, което беше намислила да направи, но се стресна за миг, преглътна думите си и наведе пак глава.

„Да й кажа ли? — попита се тя. — Или да не й казвам? Не, няма да й кажа, не е хубаво… Такива работи не се разправят, зер знаят ли го двамина, те скришни не остават… Ще вземе да се похвали на някого и отиде след това… Пък дрънне ли се веднъж, иди го спирай, ако си нямаш работа…“

Дълго мисли старата, дълго крои как да се носи с Тошка. И реши да не й приказва лошо, да се прави на добра и кротка. И без това са ги разнесли из селото, барем с това да си остане. Пък за пред хората тя ще намери как да се докара. Още на следния пазар ще идат двете със снахата до града, нищо няма да купят, ама ще идат, само да ги видят. Ще вземе да я праща на гости по съседите, тя ще се похвали, че се погаждат, че живеят добре… Нека и тя сама да се поотпусне, че ако продължава да я хока, току-виж, дигнала си партакешите след някого, преди да направят годината на Минча…

Старата дълго мисли как да я премахне. И реши кротката, никой нищо да не знае, никой за нищо да не се досети. Па като я нареди, да я претупат надве-натри и да се свърши. Нека само тези приказки позатихнат. Нека хората си мислят, че си се погаждат. Че каквито лоши и завистливи съседи имат, всичко може да им текне…

Старата не си даваше сметка как точно ще премахне Тошка. Тя мислеше само да отърве имота, да го запази за своите, защото за свои тя беше си погребала живота в този имот. Ще я премахне, щом нямаше друго спасение. И след като реши това, изведнъж й олекна, като че всичко беше свършено лесно и благополучно. „Ще я отровя като кокошка! — скърцаше тя. — Нека взема тогава по закон, нека граби чужди ниви! Връцка ми се тук пет-шест години, гледаха я като рово яйце, на гърба й прах не даваха да падне и сега: имот! Имот ли?…“

— Ти не се кахъри толкова — обади се Кина, като я видя така дълбоко приведена. — Иван е още млад, може и някой занаят да научи, та да си помага в разноските… Па вижте да му вземете и някоя мома с нивици…

— Мина му времето за занаят, како. Пък и от занаята няма прокопсия. Ей го сватов Доньов Гьорги. От ония години вадеше по някой лев, сега, вика, клечките и пироните, вика, не мога да изкарам… Пък за такава мома, дето казваш, не се пада на нас, како, не сме родени с такъв късмет… Виж, някоя голотия може да ни се навре пак, та… — Старата искаше да каже: та и тя да грабне някоя нива. Но нещо я клъцна в сърцето, тя сдъвка мисълта си и потрепери от страх. Сети се, че за да вземе дял нова снаха, трябва и Иван да умре. Старата не искаше и да помисли за такова нещо. Защото вярваше, че каквото си мислиш, това и ще се случи.

— Сгода да има — догади мисълта й Кина, — да е кротка и разбрана, та може и без имот да е. Дето думата е сладка, там и хлябът е сладък.

— И аз така викам, како…

— Тъй, тъй… То си е хубаво да има нещичко, ама като няма…

— Ако има я някой декар, я малко парици, няма да е лошо…

— Е, имате ли нещо нарочено? — попита предпазливо Кина.

— Знам ли го? — оживи се старата. — Още е рано да мислим за такова нещо, ама дните си вървят, годината ще си изхвърчи, та ще трябва да му търсим някое по-сгодно място… Разправят, ходел в Костиево.

— В Костиево ли? — дръпна се Кина. — От мене ти на съвет, сестро, другоселка да не довеждаш… Хубавото нещо не го пускат да излезе извън селото, да го знаеш това… Научих аз… казаха ми… била една охтикалия. Да си вземе той булка от нашето село, та барем да си знае каква е…

— Нека да си вземе ма, како, защо да си не вземе, стига да има — въздъхна тежко старата.

— Има, има! — заклати уверено глава Кина. Как да няма!… Аз, ако искаш да знаеш, съм я намерила… — И тя се наведе: — Има и малко имотец… То не е кой знае колко, ама все е помощ… А и инак е пъргава… умее да шие…

— Ами коя е? — ококори се старата.

— Кръстника ма, батювата Тодорова.

Старата клюмна: момата беше гърбава и с единия крак замяташе.

18

Иван пак започна да закъснява и старата пак закараули нощем. И пак започна да го следи, да го заглежда, тътреше се след него като сянка. Когато на вратата се мернеше някой от другарите му, тя тичаше като луда през двора и още отдалече викаше:

— Защо ти е бре? За какво го търсиш? Няма го, работа си има.

Веднъж я попита и Илия Вълюолов.

— Излезе! — рече тя и затръшна вратата пред носа му.

Иван понякога чуваше, че го викат, но се спотайваше. И полека-лека започна да се отчуждава от всичко, сви се вкъщи, сгърчи се като трескав. Обикаляше двора, разглеждаше се на хармана, въртеше се в обора, вреше се без работа в плевнята. Стягаше стари, изкривени орала, чукаше колелата, остъргваше яремите. Не му се излизаше навън, не му се искаше да се събере с близки и другари, все му се струваше, че ще го нахокат, ще му се насмеят, ще го упрекнат. Пък старата, като го гледаше да наднича в полозите и да се мотае по цял ден из двора и на хармана, подсмърчаше радостно: „Ха, така го искам, да си гледа работата, какво е това хаймануване из селото!…“

Иван пък забеляза, че майка му не хокаше вече Тошка, и това много го зарадва. Но сам още не можеше да се помири за дела от имота. И колкото и да се мъчеше да бъде добър и свободен пред нея, все не можеше. Нещо го стягаше в гърдите, пресичаше смеха му, спираше думите му. И все се страхуваше, че каквото и да й продума, гласът му ще го издаде. Вкъщи стана по-тихо, по-спокойно, на софрата се чуваха приказки, по лицата взеха да се мяркат усмивки. Иван започна да се заиграва с Петето, пак започнаха да се гонят из двора, да се борят и да се тръшкат. Тошка се поотпусна, старата взе да я оставя вкъщи сама. Понякога я подканяше да иде някъде на гости, да се поразходи. Тошка подскачаше от радост. Но защо й се струваше, че в гласа на свекървата имаше нещо студено и остро, нещо скрито и недобро? Тошка не се замисляше за това, но го долавяше и един смътен смут я притискаше като с камък. И защо старата й говореше, без да я погледне? Очите й са потопени надолу, шамията й все спусната до носа. И все гледаше да остане сама, да се затвори някъде и да си стои така с часове. Или пък обикаляше плетищата, събираше клечки и шишлок и ги трупаше край огнището.

— Не го събирай този боклук до огъня! — смъмри я веднъж Иван — Ще се запали, та ще изгорим като мишки.

Старата не престана да събира, но всичко изсипваше до дръвника.

— За разпалване, да е на сгода — оправдаваше се тя, без да я пита някой.

На два-три пъти Тошка я дочу да си мърмори нещо. Веднъж я свари с обтегната жичка, без да я навива и без да върти вретеното. „Задрямала е“ — рече си Тошка и пристъпи. Старата се стресна, раздвижи се, заоглежда се гузно.

— Мамо ма, полегни си, ако ти се спи — рече тихичко Тошка. — Да ти донеса ли дюшечето?

Старата дигна вретеното.

— Не трябва! Не трябва!… Аз само така… Ще спим довечера…

Когато имаше слънце, тя караше Петето да си играе на улицата:

— Ха, бабиното, ха ела да си поиграеш на пътя с децата… Хайде, пиленце.

Петето хукваше радостно навън, пък тя предеше вървешком и все покрай дуварите и плетищата се заглеждаше. Там, сред тръни, репеи, татул, ровеха прасета, гонеха се кокошки и петли, завираха се на сянка и се пазеха от мухите дръгливи и беззлобни махленски кучета.

Старата оглеждаше тъмнозелените стъбла на татула, измерваше внимателно посивелите бодливи семена и се питаше дали са узрели добре ситните смъртоносни зрънца. „Колкото са по-узрели, толкоз по-сигурно ще стане!“ Никой не беше й казал, че узрелите семена са по-отровни от зелените, но тя беше уверена в това. Когато узреят добре, тя ще откъсне десетина семена, ще им изчисти зрънцата и ще ги скъта в дъното на сандъка си. Ами как откъсне семената? Дали няма да я видят? Дали някой няма да се усъмни?… И се окуражаваше сама: „Никой няма да ме види! Пък и да ме види, какво от това?… Татула го берат за задуха, за кръста, за очите, ама няма кой да ме види, холан!“ — упрекваше си се сама и същевременно се оглеждаше предпазливо. Улицата беше пуста, пред някоя вратня се мяркаха баби, излезли с вретена и чорапи на припек, но те бяха далече. Дано само не я следяха от някой дувар, от някой плет… И тя се въртеше страхливо, оглеждаше се към пътните врати, към стрехите, към малките прозорчета… И се окуражаваше пак: „Никой нищо няма да разбере, никой!… Само колко ли татул ще трябва! Ще събера една стиска, па колкото, толкова…“

Татул растеше и край реката до Йордовия харман. Някоя година, като буйнеше, стигаше близо един човешки бой. Старата си спомни за него и реши да намине оттам. Да го види най-напред, па за брането лесно. Ще закъснее някоя вечер, като иде на гости у сестра си, и на връщане ще заобиколи малко нататък. Нека да е по-едър, по-узрял, да хване… Зер, ако не хване…

Старата и не искаше да мисли, че Тошка ще вземе дял. „Като не можем да си помогнем с адвокатите — мислеше си тя, — ще си помогнем сами!“ Какво да правят? Ако законът не се грижи за тях, ще трябва сами да се погрижат… Старата се хвана за татула като за най-доброто и лесно премахване. И където и да идеше вече, каквото и да направеше, все за него си мислеше, все планове си кроеше. Отначало мислеше откъде да го набере, кога да го набере, как да го набере. Най-сетне всичко беше обмислено до най-дребните подробности. И старата се успокои. Струваше й се дори, че татулът е набран, скътан в една кърпичка и сврян в най-потайния ъгъл на сандъка.

Но сетне дойде другото: как да й го даде? Да го постави в яденето й? „Така ще направя — реши старата. — Ще го сипя някой път в чинията, па ще й кажа, че ние сме яли!…“ Но се стресна уплашена. „Ами кога ще може да стане това, тя не сяда да яде самичка!…“ На софрата все двама-трима бяха и все от една чиния, от една паница, от една тепсия ядяха. Хайде, да речем, ще й отсипе отделно. Ами ако даде на Петето? Ами ако Иван се налапа?… Какъвто е лаком той, току-виж, седнал и всичко смел… „Не, не ще може така…“ И старата махна отчаяно с ръка: „Ще седна да пиша вежди, а ще извадя очи… Ще направя някоя поразия, та ще да оставя в имота и къщата ми кукувици да кукуват…“

Каквото и да намислеше, каквото и да решеше, сетне все й хрумваше нещо опасно, нещо страшно…

Дори й мина през ума да я издебне някоя нощ и да го излее в устата й. Но това бе отхвърлено тутакси. Ами нали ще го изплюе, нали ще се събуди, нали ще скочи, нали ще се развика? То на хайванин, дето не разбира и не може да приказва, мъчно може да му се тикне нещо в устата, та на жив човек…

Остро отчаяние подсичаше краката на старата. И в такива часове на мъка и безнадеждност тя се свираше някъде и започваше да плаче. Ще идат гиздавите нивици! Ще остане едничкият й син на улицата, ще ходи да се увърта за една крина жито. Пък нали за своите го е печелила този имот, нали затова е търчала като луда, нали затова се е радвала… „Нивите!… Нивите!… — стенеше тя. — Нивите, дето с толкова ядове, с толкова пестене сме ги купували!…“ И тя започваше да кълне законите и наредбите, и всичките им оправии… „Крив свят! Лош свят!… Как може един да печели, а друг да граби и да яде… Ам ще се награби тя, ще се награби!…“

Колкото и да й беше ядно, колкото и да й беше криво, все с Тошка завършваше, все върху Тошка хвърляше цялата вина. И пак започваше да мисли, да крои, да се заканва. „Умират хора, дето са требовни — мислеше си старата със злоба, — дето са благи и медени, дето никому зло не могат да направят… Да може на нея да се случи, да може тя да пукне, та и аз да си отдъхна, и аз да кажа: сполай на Бога, отърва ме от една ламя!“ Старата пресмяташе колко млади булки са умрели. Умирали са от настинка, от помятане и от какво ли не са умирали. Тошка ох не беше казала. „И от какво ще каже? — мислеше си старата. — Гледана е като писано яйце, Минчо търчеше след нея като след дете, не даваше прах да й падне!…“ Ще полегне тя на обед под някое дърво, той ще грабне я абата си, я салтамарката си и ще я хвърли върху нея. Ще се позапоти малко, той пак около нея: я суха кърпа ще й сложи на гърба, я по плещите ще я потупа малко… Че как ще се разболее така! Няма да се разболее ки!

И старата си спомни как е живяла с Миля. Жънат, каквото жънат, а на пладнина, вместо да легнат да си починат, да си поотдъхнат, ще се натоварят с по един сноп ръж и ще хукнат да ги квасят за въже. Дето той, и тя с него, дето тя, и той с нея. По цяла седмица спяха на нивата, все със сухоежбина прекарваха, царевичният хляб и кромидът им омръзваха до втръсване. Жънеха до полунощ, капваха от умора, децата заспиваха по синорите гладни и жадни, забравени, непогалени… Не беше работа то, а наказия… И всичко пак заради децата, да им съберат нещо, да купят едно парче земя, та да ги наредят между хората, та по-спокойно да си живеят, по-леко да си дочакат старините… Пък то…

„Други станаха сега хората — мислеше си старата, — младите не искат да се наказват като хайвани… И по лоши пътища са тръгнали, вирнали са глави, не се мъчат с труд и покорство да спечелят нещо, с добра дума да се наредят при силните, а все напук приказват, все насреща вървят… Чакат хорското да заграбят… Хайде, Минчо прави, каквото прави, барем Иван да остави тези пътища, да се нареди при хората, могат и служба да му дадат, и за имота да му помогнат. Ама имало закони. Нека си ги има. С властта ли си, всичко може, всичко е човешка направия. Да е добре с Ганчовския, той може да му нареди работата. Ще хванат тази брантия, ще я омотаят, ще я заплашат, а щом пак рече да знае много, ще я затворят. И ще се откаже тя и от ниви, и от къщи, и от майчиното си мляко ще се откаже… Ама такъв ли е Иван да послуша една дума. Все наготово чака, все аз със старите си кокали да му върша работата.“

И тя се нахвърляше върху Ивана, хокаше го в ума си, заканваше се, че ще го остави да прави, каквото си иска и каквото си знае, като че Иван беше се изправил пред нея и я слушаше гузно.

19

Мангалчето отиваше в кооперацията и мислеше за делото, което щеше да заведе срещу Георги Ганчовски. Искаше да попита касиера дали може да изтегли още три-четири хиляди лева. Тези пари няма да му стигнат, но по-нататък ще събере още. Но колко ще му струва делото и кога ще се свърши, това никой не можеше да знае. За богатия е лесно — той си има и пари, и свободно време да си ходи до града, на него работата от това не куца. Ганчовският освен това има много приятели там, познава се с управители и с адвокати, и с всякакви учени хора, а той, Диню, какво е?

Мангалчето мислеше за това и се отчайваше. Най-хубавата му нива, най-близката му нива, дето и лесно може да се натори, и леко да се изоре, и бързо да се ожъне, че им беше под носа, както се вика, тая нива да загуби! И защо? Полакоми се за повече, полъга се, че край Ганчовския ще може да се нареди някак, а то… Сам си влезе в клопката, никой не му е крив сега… И как всичко се обърква с тази пуста нива, не му иде на ум какво ще прави догодина и какво ще сее, и как ще го сее. То и по-напред едва-едва смогваше да свърже двата края, а като загуби нивата си и като няма да има никакви доходи от нея, съвсем ще се обърка…

Той се проклинаше и мъка, и гняв, и отчаяние го разяждаха отвътре, сърцето му беше заключено, нищо не го обнадеждваше и не го радваше. И колкото повече мъката стягаше душата му, толкова някаква глуха и тъпа злоба към Ганчовски засядаше някъде в гърдите му, трупаше се по малко и напираше да избухне. „Проклет човек! — мислеше си Мангалчето. — Как не можа да се измете от селото досега, да се пръждоса в града, ами още стои тук, запил се като кърлеж в селото!…“ И Мангалчето си представяше как ако Ганчовски се беше преместил в града, както отдавна приказваха, всичко щеше да си върви постарому, нямаше да има оризища и нивата му пак щеше да си е негова, и нямаше сега да отива да търси пари в тази криза, а щеше да си гледа работата…

Така, неусетно, той стигна до кооперацията и бутна вратата. Погледът му се плъзна за миг вътре — искаше да види дали касиерът е тук и ако не е, да иде оттатък в малката му стаичка и без да ще, се дръпна назад, като че огън го близна по лицето. Настрана до вратата за магазина седеше Ганчовски и пушеше, облегнат с лакти върху голата маса.

После, много по-късно, Мангалчето си спомни, че на кръглата маса по средата се подпираше старият Колю Енювски и разправяше нещо. Нов оня миг той като че видя само Ганчовски и кой знае защо, му хрумна, че Ганчовски не трябва да го види. Та и никой не се извърна към него — само кафеджийчето го видя, но какво можеше да си помисли то — малко ли хора надничаха от вратата и си отиваха?

Мангалчето тръгна нататък, замаян от някаква тежка и опасна мисъл, и колкото повече се отдалечаваше от кооперацията, толкова повече избързваше. Той кривна в Мандювото кафене, влезе вътре и се залепи тихо и незабелязано до прозорчето, което гледаше право на улицата. Къщата на Ганчовски е нагоре, ако е тръгнал за дома си, той непременно ще мине оттук. И тогава… Диню не знаеше какво точно щеше да стане, но всички трябваше да видят, че чужда нива не може да се грабне току-тъй от ръцете на един сиромах…

Отначало той мислеше, че Ганчовският ще излезе веднага след него и бързо-бързо ще мине край Мандювото кафене. Но мина доста време, а него никакъв го нямаше и Диню почна да се успокоява. „Сега ще му светя маслото“ — мислеше си той. Той попипа ножа си, затъкнат дълбоко в пояса, но в това време влезе Мандю с наръч нацепени дърва, с малка брадва в дясната ръка. Той остави брадвата до вратата, изохка, кимна на чирачето си да я прибере и остави дървата при огнището. „Сега“ — врътна глава момчето, но дали защото се улиса, или трябваше да ходи някъде другаде, ала след малко то излезе навън и не прибра брадвата. То се бави някъде, върна се, излиза още два пъти за малко, но пак не прибра брадвата. Диню я поглеждаше крадешком, защото му се струваше, че нечие око в кафенето го следи и че ако се втренчва много-много, ще вземат да си я приберат. „С нея ще го хрясна!“ — отсече той с ожесточение и се загледа пак нагоре, отдето трябваше да се зададе Ганчовски.

Диню изтръпна, студени тръпки полазиха по кожата му. Ето го, той иде, върви си полекичка и спокойно, но върви с друг човек. Ами сега? Да излезе ли пък, когато отминат? Ще го издебне и ще го цапне по главата. Само веднъж — повече не му трябва. Но колкото повече Ганчовски наближаваше, толкова Диню омекваше, лицето му избледняваше, ръцете му се отпущаха в страх и безсилие. Ганчовски остана сам — другият човек се отдели и сви по тясната Шаренева уличка. „Сега!“ — реши Диню и се наежи. Нивата, оризището, измамата, несправедливостта, адвокатите, делото — всичко се завъртя за миг в съзнанието му…

Той дебнеше иззад малкото прозорче и никой в кафенето не го видя, когато прибра ловко брадвата и изскочи навън, като я притискаше плътно до кълката си. Улицата беше пуста, две-три деца си играеха пред една вратня насреща, дето се отделяше Банювата уличка, две прасета ровеха и някаква жена, извърната гърбом, ги пазеше със затъкната на пояса хурка. Диню бързаше, ето, още малко, и всичко ще се свърши. Ганчовски се поспря за миг, драсна клечка кибрит и запали цигара в шепите си. Може би в този кратък миг той дочу бързите и неспокойни стъпки на Диня и извърна леко над рамо главата си. Той трепна, смътна мисъл го парна, помъчи се да се извърти, но беше вече късно — Диню дигна леката брадва и я стовари върху него. „На ти една нива!“ — рече само той и див, неукротим блясък пламна в очите му. Ганчовски отхвърли и главата си, и цялото си тяло, отхвърли ги неволно, облещен от ужас, и брадвата хрясна в рамото.

— Дин…

Той искаше да каже, да извика, да се помоли: „Диньо, какво правиш!“ — но нямаше време и само един страшен рев разцепи тихата улица. Рамото му изведнъж изтръпна и отмаля, но той хукна с всички сили напред. Една крачка повече може да му спаси живота, само една крачка! Но краката му като че отмаляваха, рамото му изтръпваше, ръката увисваше като крило на простреляна птица. И всичко това ставаше като насън, толкова бързо и толкова страшно. После, когато беше вече в болницата, Ганчовски си спомняше, че когато беше малък, често му се случваше да сънува такива страшни сънища. Гони го например говеждият бик — едър и страшен, с къси, но остри рога, с изблещени кръвясали очи. Ето, насреща има дърво, лесно е да се покачи там и да се отърве от свирепото животно, но точно в този миг краката му се вдървяват и той лази, копае сухата земя с нокти, мъчи се да се спаси с последни усилия.

Ганчовски усещаше, че Диню тича след него, озверен и настървен като вълк. Той отмерваше стъпките му по шума, по тупането. „Ще ме стигне! — помисли си само Ганчовски И се помоли: — Дано падне!“ Тези мигове бяха кратки и страшни и дали наистина си помисли такива работи, той не беше сигурен отпосле, когато спокойно възстановяваше всички подробности на нападението. Помни много добре само как Манол Зетюв изскочи от отворената вратня, извърна се, за да разбере какво става, и се метна бързо и ловко върху Диня. Дин се изви в ръцете му, измъкна брадвата и я вдигна, но Манол беше по-едър и по-як, сграбчи го бързо за китката и изви ръката му.

— Пусни! — изпъшка безсилно Диню. — Пусни ме да му дам една нива!…

Георги Ганчовски тича известно време, но като чу шума от боричкането, извърна се, видя всичко и си отдъхна. Изведнъж силите му секнаха, главата му се отпусна, разноцветни кръгчета се завъртяха пред очите му. От слабост ли беше, или от умората? „Кръвта ми ще изтече!“ — помисли си Ганчовски. Залитна, клюмна и се подпря на плета. „По-скоро до фелдшера!… По скоро в града!… Лошо ме удари!…“

Изведнъж улицата бръмна, оживи се, по вратните наизскачаха жени, разтичаха се мъже, от Мандювото кафене хукнаха неколцина посетители, дори чак до кооперацията излязоха, загледани неспокойно и любопитно.

— Мангалчето утрепало Ганчовския! — разнасяше се от уста на уста, от ухо на ухо.

— Не, ударен е само, леко е ударен — разправяше Мандю, който пръв беше изтърчал при ранения. Но вестта, че Георги Ганчовски е убит, хвръкна из селото.

Двама пазванти хванаха Диня и го отведоха в общината. Той мърмореше нещо заканително, но личеше, че е уплашен и че отрезвява полека-лека от накипялата ярост. Затвориха го в избата, той чу само как тежкият катанец тракна и как стъпките на двамата пазванти отекнаха зад здравата желязна решетчица на малкото прозорче. Сам, затворен, безпомощен, Диню се уплаши, но не се разкая. „Да бях го утрепал барем! — рече си той с тъга и съжаление. — А то сега ще ме разкарват и ще ме съдят за тоя, дето духа!… Манол Зетюв, той е причина за всичко. Трябваше на него да друсна една брадва по тиквата, та да помни!“

Защо никой не идеше при него? Времето минаваше, а в общината не се чуваха нито гласове, нито стъпки.

— Не го ударих лошо! — продума гласно Мангалчето и се облегна на стената.

Той знаеше — сега всички тичат около Ганчовския, тюхкат се, вайкат се и се блъскат да видят и — да чуят нещо. А за него никой и не иска да знае и никой не пита защо е искал да го убие.

Диню гледаше нагоре към прозорчето, хапеше нокътя на лявото си кутре и усещаше как мъка, злоба и отчаяние притискаха гърдите му и го задушаваха…

20

Чак на третия ден всички в селото научиха как е станало нападението, как Нико фелдшерът превързал ранения, как след това го закарали в града с талигата на Атанасчето. Сега Георги Ганчовски бил в Пловдив, в католишката болница, но докторите разправяли, че нямало скоро да излезе. Бързаковчето, което беше се върнало оттам, разправяше, че ходило в болницата и че искало да го види, но сестрите не го пуснали. Но на излизане се притрило покрай докторите и чуло, като се препирали да му режат ли ръката, или да не я режат.

— Та белким могат да я отрежат? — питаше дядо Боню Хаджиколюв и мигаше радостно.

— Сигурно ще я отрежат! — казваше уверено Алатурката. И той разказваше как през войната режели крака и ръце при много по-леки рани.

— То аслъ на толкова лошотия Господ не може да не го бележи — заключи важно дядо Боню и се огледа дали някой няма да му поръча едно кафе.

Иван потриваше ръце.

— Така му се пада на този мръсник… Цялото село ще се дигне за Мангалчето… Всички ще му станат свидетели.

Но Димо свиваше устни:

— Лъжеш се, Ваньо, лъжеш се. Ще видиш как Ганчовските ще използуват това… Ще дигнат един шум, та ще ни заглушат… Сега и властта ще вземе негова страна, общината ще се свие. И… ще замажат работата за мерата…

Димо беше прав: в някои пловдивски вестници имаше вече съобщения за нападението. В един следобеден вестник пишеше, че нападението върху известния общественик и бивш народен представител Георги Ганчовски било организирано от неговите политически противници…

— Общественик! — косеше се Иван. — Разбойник, какъв общественик е той. — И като смачка вестника, захвърли го и изпсува.

Всяко чудо за три дни. След една седмица хората забравиха за нападението, отплеснаха се в работа, в разговори и грижи за къщните дреболии, в приказки за външната политика…

Една сутрин Иван стягаше колата, тъкмяха се да идат на Кабатината, та да посъберат малко царевични стъбла за горене. Пари за въглища нямаше, пък и дървата трябваше да се пестят и за идната година: нямаха във всяка нива брястове за копане… „Ще ги съберем, защо да ги не съберем — казваше старата. — Хем, като ореш, няма да ти се препречват, хем ще си помогнем за зимата.“

Слънцето измиташе вече тънката мъгла, когато на пътната врата се потропа. Иван се обърна. Кучето се стрелна и рошавата глава на Алекси разсилния се скри.

Иван излезе, постоя вън и се върна смутен.

— Викат ме в общината — рече той.

— Защо те викат? — изгледа го плахо старата.

— Не знам. Кметът казал още сега да ида.

— Да им се не види и общината, и намерата! — развика се старата. — Не оставят хората да си гледат работата, те си хайлазуват по цял ден, та си мислят, че всички са като тях… Защо го викате бре, Алекси?

— Отде да знам! — сви лукаво рамене разсилният.

— Да не са дошли нещо от града? — подпитваше тя и го гледаше в очите…

— А, от града! Няма такова нещо!… Ако е от града, нали щях да ви кажа… Кметът го вика, ама защо го вика, не ми каза…

Алекси знаеше всичко. Преди малко той отведе в общината Димо Стойков и го замандали в избата. Иван си мислеше, че Алекси няма да го лъже, защото, когато оная година, след общинския избор, в селото беше се пръснало, че Минчо ще стане кмет, той всеки ден се отбиваше у тях, усукваше се около Минча и му разправяше всичко, което ставаше в общината. Но още щом разтуриха партиите, Алекси изведнъж се наду, стана груб и мълчалив.

— Чакай да си взема каскета — рече Иван и тръгна към къщи. Старата го настигна.

— Хем да не сте забъркали някоя каша? — подвита тя, премаляла от страх.

— Нищо няма! — сопна се Иван, но тя долови, че гласът му звучеше несигурно, а и лицето му изведнъж беше се променило.

— Знам ви аз нищото! — изохка старата и се замисли. Тя се досещаше, че работата не е много чиста, и студени тръпки полазиха ситно-ситно по гърба й.

Колата беше наредена, Петето беше се завило с ямурлука и стискаше остена. Тошка шеташе из къщи, старата точеше вода, за да напои воловете. Чакаха да се върне Иван и да тръгнат. Старата поглеждаше често-често към пътната врата, трепкаше при всеки шум, при всеки звук. По пътя минаваха хора, отминаваха, чуваха се откъслечни разговори, поздрави, но нито един не натисна ключалката, нито един не се отби у тях. „Не е добра тая работа, не е добра…“ — мислеше си старата. Окуражаваха я само думите на Алекса, че не го търсели от града, но това бавене я плашеше. „Ама ще го пуснат, щом го вика кметът“ — даваше си кураж тя. Друго щеше да е, ако от града беше се домъкнал някой стражарин… Тогава нямаше да има съмнение, че ще го карат там. Но щом от града не е дошъл никой…

— Бабо, хайде ма! — извика нетърпеливо Петето.

— Сега, баби, сега.

— Хайде! Къде отиде чичо?

— Излезе по работа.

— Еее, все по работа! Кога ще дойде?

— След малко.

Петето се сви в ямурлука, подпря главичката си на капрата и се загледа към улицата. Чакаше да тропне вратата и малките му живи очички шареха ококорени.

— Хайде ма, бабо! — повтори то нетърпеливо.

— Сега, баби, сега — успокои го пак баба му и този път гласът й трепна неуверено, на плач. Слънцето се беше поиздигнало вече, от мъглата нямаше никаква диря. Денят пламна, небето, хладно, но бистро, се отвори като синьо детско око. Кокошките се разшетаха по двора и на хармана, по пътя скрибуцаха коли и колесарки. Хората бързаха на ниви, на ливади, на воденици. Тичаха да си свършат работата, да се наредят за зимата. Есента беше спокойна и хубава, но всеки ден можеше да завали, да застуди, да падне сняг.

Една горчива буца легна в гърдите на старата, притисна сърцето й. Иван още се бавеше, а това вече не беше на добро. Ами ако го задържат? Ами ако им вържат ръцете? Кой ще им гледа работата? Кой ще търчи по къра?… Наистина, от сеитбата малко им остана, но само сеитбата ли беше? Ако го задържат за по-дълго време, нали ще дойде пролет, нали ще трябва да се оре, да се жъне, да се вършее?… Старата закърши ръце: „Божичко, още ли съм имала да тегля, още ли по ниви ще се влача, още ли мъжка работа ще работя?… Излъга ме Алекса, да го чумата порази макар! Излъга ме като дърт циганин…“

— Бабо, хайде ма! — проплака Петето.

— Ох, дано ме бабици хванат, дето съм се родила на този свят само да се мъча и да тегля! — преви се тя и започна да си опъва шамията. — Все на нас гледат да напакостят, все в нас им очите, дано слепи ослепеят макар!…

Вратата се хлопна, влезе Вела и тръгна бързо към колата, кучето джавна, но дали защото видя, че е жена, или защото старата го нахока, но то подви опашка, връцна се настрана и се мушна под навесчето.

— Ох, мари, како — рече Вела, като се спря пред колата и сложи длани на кръста, — с широко сърце си, мари, седиш си тука и си гледаш работата…

— Какво! — изтръпна старата. — Какво е станало?

— Ами занеси му някоя дреха, ще ги карат града…

Старата занемя. Тя се помъчи да продума, но челюстите й се схванаха. „В града… лошо ще да е“ — мина й само през ума.

— Затворили ги в избата, не ми дадоха две думи да продумам с Дима… То голяма работа, викам, чунким на кмета кабриолета са откраднали…

— Кога ще ги карат? — попита с отпаднал глас старата.

— Скоро… Приказваха си там…

— Кои са задържани?

— Само Димо и Иван.

— Булка! — подвикна с още по-отпаднал глас старата. — Събери в шарената торба за ядене… Ох! Дано им се не види и управията, и намерата… Няма да ни оставят на мира, дано в гробищата мирясат макар… Е, ами защо ги задържат, а? Пита ли ги?

— Питах ги, ама не казват — отвърна ядосано Вела. — Кажете, виках, барем да знам…

Тошка домъкна дълбока шарена торба, натъпкана с хляб и други сухоежбини, закачи я на рамото на свекърва си, сетне метна на рамото й едно чердже, смъкна коравия ямурлук от гърба на Петето, дигна и него и го прехвърли на ръката й.

— Дай ми си го, студено е! — ревна Петето и замаха заканително с остена.

— Мълчи, баби, мълчи, за чича ти е… Ей сегичка ще се върна и ще ти го донеса пак — успокои го старата, изпъшка дълбоко и се потътри като мравка към вратнята.

В общината имаше оживление. Пъдари, пазванти, разсилни и други прислужници минаваха важни и мълчаливи и като че ли не виждаха двете угрижени жени. Ако някоя от тях ги запиташе за нещо, отговаряха късо, отрицателно или просто дигаха рамене, без да си отворят устата. Храната и дрехите предадоха на задържаните, но защо ги задържаха, щяха ли да ги карат в града и кога, за това не искаха да кажат. Двете жени понечиха да се явят пред кмета, но той не ги прие. Вела се ядоса, развика се, започна да им кълне всичко живо в дворовете.

— Немой така мари, булка — задърпа я страхливо старата. — У вас си ги кълни, колкото искаш, ама тук с хубавото карай… В ръцете им сме… с хубавото, с хубавото, църве дано ги смелят макар…

— С хубавото! — викаше Вела. — Ние защото все с хубавото караме, та хубаво няма да ни оставят да видим… Да ми кажат барем защо го запират, та да знам… Неми ли са, чума дано ги занемее… В града ли ще ги водят, по-далеч ли, да кажат… Димо отива със стотина лева…

— То харно пак, че има и толкова. Наш Ваньо няма стотинка… И няма откъде да се вземе…

От общината излезе един стражар и се разгледа. Двете жени се спуснаха към него.

— А брей, момче! Стражарче! Искаме да те попитаме нещо! — извика старата.

— Зап’вейте! — обърна се стражарят, тракна с токовете на ботушите си и отдаде чест.

— Ти ли ще ги караш в града, а? — избърза Вела.

— Кои?

— Нашите де, дето са задържани…

— Тия, арестантите ли? Тъй вярно! — И стражарят пак чукна токовете на тежките си ботуши.

— Ами защо ще ги караш бре, синко? — проплака старата. — Ами ние райетата сме си оставили…

— Заповед — сви рамене стражарят.

— Ами защо ще ги караш, а?

— Съвсем не знам.

— Знаеш, ама не искаш да кажеш — стрелна го недружелюбно Вела.

— Вашите запират, па щом вие не знаете, аз откъде ще знам! — отвърна малко обиден стражарят и си влезе в общината. Жените изгледаха широкия му гръб, спогледаха се безнадеждно и клюмнаха сред пътя.

— Ох, дано ги охтика изтръшка! — кълнеше тихичко старата. — Дано в черната потънат, дано децата им в тюрми да изгният, та през решетки да ги гледат, никакви да се не видят макар…

За пръв път от смъртта на Минча старата забрави за Тошка, за делбата, за имота. Един страх и една мисъл бяха я сковали: Иван! Защо го задържат? Дълго ли ще стои затворен? Дали няма да го пребият, дали няма да й го погубят?… Ами ако го осъдят, па го турят да лежи пет-шест години? Господи! Ще си умре от мъка, очите й ще изтекат от плач. Когато бяха двамина, пак по-леко се понасяше. Но сега?… Кой ще оре? Кой ще връзва снопи? Кой ще гледа добитъка?… Ще се затвори самичка вкъщи, ще закукува като кукувица, ще остане за приказ на хората… Тя се видя в приведената запустяла къща като вещица и страх скова сърцето й. Сама! Без никого и без Петето… Ох, нека затворят нея вместо него, по-добре ще й е там, по-леко ще прекара… Така ли е мислила тя, това ли е чакала на стари години?

— Щом ще ги карат в града, трябва и ние да идем — продума Вела.

— Да идем, булка, защо да не идем — проплака старата. — То няма да им помогне, като идем, ама… То тук у нас си, дето се вика, та пак не можем с нищо да им помогнем, та там ли… Ама като си рекла да идем, да идем.

— Ще се оплачем на съдията — рече важно Вела. — Барем да ги не бият нещо… Мене от това най-много ме е страх…

— Ох, ти всякъде можеш да идеш, има кой и къщата да ти гледа, и нивите ти да реди… пък и пари може да си имате… Ами аз, сестро, аз?

Вела помълча, па току се извърна:

— Ами… за пари, како, мога да ти дам десетина лева… Ние продадохме някое кило кимион, ама къща като ламя, хвръкнаха още до вечерта… Пък колкото бяха останали, взе ги Димо…

— Дай ми, ако имаш — помоли се старата, — пък сетне ще ти ги връщам. То дошло да се харчи, от гола душа да се дели…

— Ако е само до града, пак ще прекараме криво-ляво, ама ако ги дигнат за по-надалече, тогава.

Двете жени се погледнаха тревожно.

За по-далечно пътуване не бяха мислили.

21

Чак когато го заключиха отвън, Иван разбра, че работата е сериозна и че скорошно излизане няма да има. Той постоя до вратата, притърка се край стената, разтри очите си, вторачи се и пристъпи към дъното.

— Ела, ела, ще свикнеш — обади се някой.

— Батьо Димо, ти ли си? — хвърли се радостно Иван. Никога Димо не беше му изглеждал толкова свой. Кураж бликна в сърцето му, тежкото отчаяние се притъпи за миг.

— Други има ли задържани? — попита Димо.

— Не знам. Не видях.

— Казаха ли ти защо те задържат?

— Нищо не ми казаха. Ами на тебе?

— И на мене не ми казаха. Домъкна се Алекси рано, рано, ела, каже, кметът те вика за малко.

— И мене така ме излъга.

— А бе то пак кметът ни вика — усмихна се Димо, — ама защо ни вика, там е цялата работа…

— Сигурно ще ни карат в града.

— Откъде знаеш? — погледна го тревожно Димо.

— Май… мярна ми се една стражарска фуражка през двора.

— Виж, това не е хубаво — заклати глава Димо. — Ако ни замъкнат там…

Димо не се доизказа, но Иван разбра. Уплаха и тревога изцедиха кръвта от лицето му. Мисли, една от друга по-страшни, се преплетоха в главата му. Страх го беше да го не бият, да го не разкарват от град на град, да го не хвърлят в затвора. И колкото по мислеше за това, толкова по се плашеше. „В краен случай — убеждаваше се сам — по е харно да ми метнат един бой и да ме пуснат, отколкото да ме затворят за няколко години…“

Какво щеше да стане с къщата, с имота, какво щеше да стане с майка му, ако го задържат за по-дълго? Ами ако Тошка се надигнеше да се жени, старата при кого щеше да остане? Кой щеше да я прибере? Кой щеше да я гледа?… „Да иде у чичови Проданови?“ — питаше се Иван. И си отговаряше: „Няма да иде там, много се гонят с чича Продана. Пък и свахите й са едни усойници… Да иде у леля Кина? С нея по се погаждат, ама и у тях има едни разправии, едни караници… Те сами не могат да се оправят, та мама ще търпят… Тогава?“

Иван имаше братовчедка в Дълбок вир. Тя беше дъщеря на най-голямата му леля. Леля си той не помнеше, нея я оженили там и добро било мястото. Но не се радвала много на новата си къща: умряла при първото си раждане. Мъжа й убиха през Турската война при атаката на Одрин. Братовчедката му остана пълно сираче, но имаше добър имот, ожени се на добро място, отдели се с мъжа си и сега, казваха, много добре си живеели, старата при тях можеше да иде. Имаха две дечица, тя хем къщата им ще гледа, хем децата им ще бави. Пък и няма да е на ръцете им: каквото излезе от имота, Есе ще храни едно гърло. „Тежко ще й е на старата, мъчно ще й е на чужда къща, но какво да правя…“

И щом реши, че старата може да се прибере при братовчедка му в Дълбок вир, Иван си отдъхна облекчено. Една грижа падна от плещите му. Остана — само страхът за разкарването, за мъките, за тежкия живот из участъци и затвори… Какво ще ги правят? Къде ще ги водят? „Ще има дървен господ, на такова мирише“ — плашеше се сам Иван. И се окуражаваше отново: „Пък каквото, такова. Не съм гърне да се строша я?“

— Какво се ушупи? — смигна Димо в здрачевината на прашната изба.

— Нищо.

— Имаш ли тютюн?

— Имам.

— Дай да запалим по една.

Иван бръкна в джеба на потурите си, измъкна парче от смачкан вестник, сетне гребна с два пръста малко тютюн и подаде на Дима. Сви и за себе си една дебела цигара, цъкна с огнивото и запали.

— Слушай — обърна се Димо, — гледай да не подпалиш ония тефтери, че ще изгорим като мишки…

Иван погледна струпаните книжа и поклати отрицателно глава.

— Тебе обискираха ли те? — попита живо Димо.

— Не. От къщи право тука. Ами тебе?

— И мене не ме обискираха. — Димо помълча, разсъди нещо и заключи: — Това е добре.

— Защо? — попита обнадежден Иван.

— Ами че тъй… работата, значи, не е сериозна.

— Как не е сериозна?

— Ами че… ще ни поразтакат малко… само така, за тормоз…

— Кой ли ни е скроил тази? — пламна изведнъж Иван и очите му светнаха гневно.

— Малко ли са приятелите ни? — усмихна се Димо.

Иван се подпираше на прашните тефтери, пушеше нервно, после крачеше от стена до стена с дълбоко приведена глава. Не можеше да се успокои, страхът и тревогата го притискаха. Пък кой знае, може да не ги водят никъде, може да си ги пуснат… Как му се искаше да излезе, да изхвръкне навън, тази изба го задушаваше… Сега хората си ходеха на свобода, работеха си, правеха си, каквото им скимнеше… Колко ли е хубаво на къра?… Тук-там орат, досяват вече, някъде секат дърва, другаде събират царевични стъбла… Мъглата отдавна се е дигнала, слънцето припича слабо, пусто е, но е приятно… Иван вижда всичко, вижда го, като да е пред очите му, и мъка свива сърцето му, нова, непозната, затворническа мъка…

Досега все той се отърваваше, промъкваше се край Минчо. Каквото и да станеше, каквото и да се направеше, все батя му запираха, все батю му си изпащаше. Та и за Ивана никой не споменаваше, каквото станеше, все Минча държаха отговорен, все него търсеха. Иван свикна с това, свикна и Минчо да носи неговия товар. И сега… изведнъж… Ето, половин час как е запрян тук, а му се струваше, като да се е изминала цяла година. В тяхната избичка, когато лятно време трябваше да се внесе нещо и да се нареди, той се залисваше по половин ден, но там минутите хвърчаха неусетно, там не му се виждаше толкова тежко и противно. Тук като че го хващаха за гърлото, като че му запушваха носа… Нещо го издуваше, искаше му се да поеме дъх на светло, да се разгледа нашироко, да размаха ръце на свобода.

— Че докога ще ни държат тук! — кипна Иван и погледна недружелюбно към залостената врата.

— Почакай! — рече кротко, но присмехулно Димо. — Много отрано ти се набра душата.

— Барем да ни кажеха!

— Ще ти кажат, ще ти кажат — клатеше глава Димо и го гледаше усмихнат и изтънко. — Ще ти кажат, па ще искат и ти да им поразкажеш нещо…

Иван се спря и очите му заиграха плахо. Той всичко разбираше, не можеше да разбере само защо Димо приказваше така спокойно и насмешливо.

— Тебе няма да те питат, тебе ще те галят с кокоше перо — сопна се малко обидено Иван.

— Мокър от дъжд се не бои — отвърна все така усмихнат Димо. — Минал съм по тези пътища.

— Аз пък сега ще мина — рече хем шеговито, хем троснато Иван. Яд наля сърцето му, стори му се, че Димо гледа на него като на дете, като на страхопъзльо. Иван стисна челюсти, дръпна се на предишното си място и се облегна… И с право го подмята Димо: много бързо му се додея… Но ще види той, ще види…

Димо стана, поразходи се полекичка насам-нататък, спря до Ивана и клекна.

— Слушай — обърна се той строго и сериозно.

Иван се наостри. И в тишината на полутъмната изба потекоха топли напътствени думи…

22

Привечер двете жени влязоха в града. Пред тях, на стотина разкрача, вървяха арестуваните. Те поискаха да пътуват заедно, но стражарят не позволи.

— Не може… отговорност — сви той вежди. — Да бяхте попитали кмета…

Пред околийското управление жените дълго време се въртяха, разпитваха се една друга, чудеха се какво да правят. Най-сетне Вела се дръпна:

— Пък какво, като попитам мари, како… Затварят мъжа ми за нищо и аз да ги гледам… Хайде!

— Ами ако ни се скарат? — гледаше я плахо Марьола. — Нали сватиният Марийкин Димитър служи тука… Да попитаме него, вътрешен човек е, той по ще знае…

— Какво знае Димитър… Ако ще ходим, право при началника ще идем.

Между казармата и канцелариите постоянно сновяха стражари, чиновници, арестанти. Носеха хлябове, канчета, баки. Жените стояха до желязната ограда и чакаха. Към тях поглеждаха от двора, но никой не се спираше, никой не се приближаваше да ги попита какво искат и кого търсят. Жените все се канеха да извикат някого, но докато се наканят, стражарите минаваха и заминаваха. Най-сетне зад тях спря един шишкав старши, изгледа ги някак горделиво и попита:

— Какво чакате?

— Задържани имаме… на мене мъжът, пък на нея синът — отвърна Вела, смутена от ненадейната поява на старшията.

— Искаме да идем при началника… да му се помолим — окопити се старата и го загледа покорно.

Старшият помълча важно, погледна предпазливо Вела, реши нещо и дигна глава:

— Защо ви е началникът, какво ще го молите?

— Да ни каже само… защо ги задържат и ще ги държат ли много…

— Кои са те? Да не са ония по убийството на Георги Ганчовски?

Двете жени изтръпнаха и се спогледаха.

— Те са де — рече глухо старата и преглътна гъстата си плюнка. — Ама… нали Ганчовският си е жив?

— Жив е де… Така се казва — кимна успокоително старшият.

— Че него друг го трепа, защо влачат нашите? — окопити се Вела. — Или каквото стане в селото, все ние, все на нас…

— Не знам — дигна рамене старшията. — Искат ги под стража от Пловдив… Следователят ги иска — поясни той.

Жените отмаляха. Следователят… До този момент те вярваха, че всичко ще свърши тук, в града… И сега…

— Ами защо?… Те какво са криви?… — изплака старата.

— Няма нищо страшно — рече съчувствено старшията. — Ще ги разпитат и… ще ги пуснат… Ганчовски е посочил и тях, уж че и те са го нападнали… Няма нищо, няма да ги задържат… аз познавам работата…

Той натърти, че познава работата, но жените и без това си отдъхнаха: те знаеха, че Иван и Димо не са замесени в тази разправия.

— Ами защо тях… нали Мангалчето го трепа? — попита пак старата.

— Кавга някаква имали… Ганчовски още тук каза, че вашите са насъскали това… Мангалчето… — Старшията погледна пак Вела и приглади мустака си.

— Насъскали!… Насъскали! — започна да си приказва като унесена старата. — Той сам си го подскокороса, че сега другите му криви… Защо му заграби нивицата, а?

Старшията сви рамене, усмихна се и като се поклони леко, повече към Вела, отколкото към старата, рече:

— Пък началникът не е в управлението… Ако искате, елате утре сутринта. — И влезе в двора.

И чак сега старата изтръпна и прехапа устните си. Тя си спомни, че Мангалчето идва у тях и че се разправяха с Ивана. „Да му е казал нещо Иван? — попита се тя плахо и тутакси отвърна: — Какво ще му каже! Каза му да го съди, със съд да си търси нивата… Това му каза…“ И тя беше там, когато Иван му разправяше да иде при адвокатин, с ушите си го чу.

Тя се успокои, но само за миг. „Дали това Мангалче, никакво да се не види макар, дали то, Господ да го порази, не се е разприказвало нещо, като са взели да го питат, дали не е замесило и Ивана?… Сигурно е приказвало, инак нямаше да ги търсят… Ама защо толкова късно ги викат? Ако е разказвало, то още тогава е разказвало…“

Старата пак започна да си дава кураж. И заклати заканително глава: „Душманска работа е, дано душмани кръвчицата им изпият! Мъчат се в тюрмето да го вкарат, Господ в гробищата да ги вкара макар!…“

— Сега? — попита Вела.

— Не знам — трепна старата и се огледа наоколо. По двора на околийското управление не се мяркаха вече нито стражари, нито чиновници, нито арестанти.

— Да чакаме ли още, или да не чакаме? — попита пак Вела.

— Няма какво да чакаме.

— И аз така викам…

— Или да почакаме, а? — спря се нерешително старата. — Да бяхме потърсили сватиния Марийкин Димитър.

— Пък да почакаме — спря се и Вела.

— Хайде, хайде — посочи с ръка старата. — То каквото ни трябваше, научихме го. Димитър какво ще ни каже? Ами мръкна се, трябва да видим къде ще спим.

— Аз имам свои хора тука — сви устни Вела. — Гочо, лелиния Маламин син, ама не го знам къде живее…

— Ами ще попитаме, белким някой ни каже… То градът не е кой знае колкав и тук хората се знаят, както на село…

— Е, хайде да попитаме — съгласи се Вела.

Двете жени изгледаха околийското управление, като че искаха да се простят със задържаните, притиснаха още по-силно вързопчетата си и тръгнаха напосоки. Смрачи се. През задимените прозорци на кафенетата се виждаха купчина хора, от кръчмите Политаше шум, носеше се лек дъх на кебапчета и печени скумрии. Магазините още светеха, но рядко някой влизаше в тях. Жените минаха няколко пъти по главната улица, зазяпани във витрините, в светлините, в редките електрически фенери. На село по това време беше глухо и тъмно, чуваше се тук-таме само тропот на коли и дрезгав кучешки лай. За двете жени това беше нов свят, пълен с невиждани и неподозирани неща. Мъждивото електрическо осветление на малкото околийско градче им изглеждаше като някакъв изкуствен слънчев ден! И толкова много народ из улиците и кафенетата през един делничен ден?…

— Боже, Боже, какво ли знаем ние! — рече захласната Марьола.

— Ами ние, како, знаем само да работим и да се мъчим като грешни дяволи — отвърна пламенно Вела, загледана в една нова, хубаво уредена витрина. И тук какво е? Нищо! Ти в Пловдив да идеш, та да видиш какви неща и какви чудесии са.

— То защо всеки гледа в града да се хване — врътна глава старата. — Лек живот, хлябът лесно излиза…

— Виж ги — и Вела посочи с пръст един магазин, — курдисали се като паяци и чакат…

И край шума, край светлините, край замайващите нови впечатления се промъкваше тревожната мисъл за пренощуването. Те спряха един старичък човечец с поизтъркани градски дрехи и го попитаха не знае ли къде седи Гочо, Гочо Терзистоянов.

Човекът помисли, помисли, усмихна се съжалително и си тръгна: не познавал такъв човек в града. Спряха едно момче с престилка. Момчето бързаше много, но се спря и започна да повтаря:

— Гочо? Гочо?… Кой Гочо? Как се казва… Терзистоянов?… Гочо Терзистоянов?… Какво работи, знаете ли?

Жените се спогледаха.

— Не е тукашен — рече Вела. — Пренесоха се след войната. Има син по железниците…

Момчето сви рамене.

— Терзистояновци в града няма, не познавам такива хора. Млад ли е, стар ли е?

— Стар е, стар е — обнадежди се Вела. — Има над педесе…

— Не знам, не го познавам — усмихна се съжалително момчето, остави ги и забърза.

И за пръв път, откак бяха заскитали из града, двете жени се спогледаха плахо. Къде щяха да идат? Как щяха да прекарат студената и дълга нощ? И двете си помислиха: да потропат на някоя врата, да потърсят някое по-сухо и по-затулено място. Но си замълчаха. Знаеха си, нямаше да ги приемат, щяха да ги нахокат като просякини… Ех, да беше на село… Там всеки ще ти даде една стряха и една рогозка… Една рогозка само, колкото да не са на голата земя… Да имаха пари, щяха да се приберат в някой хан. Ала не им останаха. С голяма мъка и търчане събраха всичко сто и шестдесет лева. Сто лева взе Димо, петдесет лева взе Иван и десет останаха у Вела. Старата искаше и тях да им дадат, но Вела се спря. „И на нас могат да ни потрябват за нещо, како, в града няма кой да те погледне!…“ Старата видя сега, че наистина няма кой да ги погледне, та трепереше от уплаха и лек студ. Но продължаваше да зяпа, захласната в големите светли прозорци и в блесналите витрини. Познаваше тя града, добре го познаваше, много пъти беше идвала, но все на пазари и на панаири. Сега светлините я замаяха, шумът и движението през един работен ден я поразиха… Струваше й се, че целият град скита из улиците и че никой не мисли да се прибира. Тя гледаше, като да беше попаднала в друг свят, чудноват, неподозиран, непознат…

— Боже, Боже, защо ли живеем и ние! — шушнеше си старата. И тя би се радвала, че е открила този нов свят, ако в сърцето й не бяха се свили страхът и грижата за Ивана…

Вела попита още трима души. Но и те не можаха да й кажат нещо за Гоча Терзистоянов. В града имаше преселен и друг човек от тяхното село, един богат търговец — къщата му беше на най-личното място. Но за него и не помисляха. Ако потропат на портата му, белким нямаше да ги изпъди. Но не им се ходеше там, не бяха те за неговата къща, нито къщата му беше за тях… Като чуеше само кои са и за какво са дошли…

Вела все още се надяваше да намерят къщата на далечния роднина. И постоянно се оглеждаше: не искаше да пита кого да е, гледаше да е някои по-добър, по-услужлив човек.

Те скитаха дълго, умориха се от гледане, отмаляха от глад. Искаше им се да поседнат някъде и да похапнат малко, но все се надяваха, че някой ще ги упъти, ще ги прибере. Главната улица започна да затихва полека-лека, светлините в магазините угасваха. Студени ролетки и почернели кепенци скриваха една по една бляскавите примамливи витрини. Най-сетне Вела се престраши, спря един посивял, бедно облечен мъж и го попита тукашен ли е.

— Тукашен съм — отвърна той и ги изгледа учуден.

— Търсим един свой човек. Гочо се казва. Гочо Терзистоянов, ама не можаха да пи кажат къде живее — подхвана Вела. — Тук трябва инак да се казва, а то… градът не е кой знае колкав… Та… — запъна се Вела — ако и вие не го знаете къде седи, не може ли да прекараме у вас… някоя сушинка там… не сме дошли от хубаво.

Старата стоеше до нея и гледаше непознатия човек с трепет: ще ги прибере ли, или ще ги нахока?

— Не може… няма къде, няма място — отказа смутено човекът, изгледа ги подозрително и си тръгна. Но като направи три разкрача, обърна се и посочи: — Идете на гарата… в чакалнята…

Жените се погледнаха само и нищо не отвърнаха. Отказът му много ги огорчи. Колко цигани, колко даалии, колко просяци са пренощували у дома им — на хармана, в плевнята, под сайванта… А тях… И как не им дойде на ум, когато тръгнаха, че ще трябва да преспят тук?… Щяха да попитат за някой познат, щяха отрано да се наговорят… Ето че сега останаха на улицата… В душите на двете жени тежеше неизразима обида, мъчителна горчилка свиваше сърцата им. Не им се щеше да приказват за този отказ, нямаха думи да си изкажат болката. „Знаех си и пак попитах“ — упрекваше се Вела. Сега градецът й се виждаше още по-студен и по-безсърдечен. Старата пак се заканваше: „Нека тия граждани да ни дойдат в двора, та и аз да ги науча… На нас аслъ това ни се пада: като ни се домъкнат, чудим се как да ги посрещнем…“

— Да идем ли на гарата? — попита Вела.

— Ами да идем.

Когато отидоха там, някакъв влак току-що беше заминал. Хората се пръскаха вече на разни страни, един чиновник с червена фуражка все още се мотаеше по перона. Жените дълго гледаха дървеното станционно здание, часовника, помпата, слушаха някакви отмерени удари от апаратната стая и се споглеждаха. Да влязат ли в чакалнята, или да се махнат, докато не са ги изпъдили? Те се питаха с погледи и нищо не можаха да решат. Чакалнята беше празна, да имаше поне един човек, щяха и те да се сгушат там… А тъй, страхуваха се да не ги изпъдят. Но и вън не можеше да се стои…

— Пък да влезем! — рече най-сетне Вела и го рече повече за кураж на себе си, отколкото да покани Марьола.

Чакалнята беше нечиста и опушена, още миришеше на тютюн, на пот и на нещо друго, което не можеше да се определи. Но двете жени нищо не усетиха, те почувствуваха само завета, топлината и удобната дървена пейка. И потреперваха от страх, че може да ги изпъдят и оттук. Тогава ще трябва да се свият до някоя стена и цяла нощ да мръзнат…

Те се сгушиха на пейката, опряха се на вързопчетата си и се замислиха. Бяха гладни, но се страхуваха да си изкарат провизиите. Не знаеха дали някой нямаше да се вмъкне и да ги нахока, задето правят боклук…

В чакалнята влезе един от преносвачите, млад мъж с измачкана шарена куртка и килната омацана фуражка с остъргана кокарда, тупна с крак и ги изгледа. Жените трепнаха плахо, размърдаха се, готови всеки момент да си приберат вързопчетата и да се измъкнат навън.

— Вие накъде? — попита меко преносвачът. — До Пловдив ли?

— До Пловдив — отвърна напосоки Вела, без да мисли.

— Бързият влак замина, ще чакате утре сутринта.

— Ами ще чакаме, това ни е работата — съвзе се тя.

— По каква работа? На доктор ли?

— Не сме на доктор… по едно дело сме…

— Аха! — Преносвачът помълча. — Ще има време… ще сварите…

Той тупна пак с крак, завъртя се, огледа се и излезе. Жените си отдъхнаха. Значи, може цяла нощ да прекарат тук на сушина…

Рано на другия ден се изправиха пак пред околийското управление. Между канцелариите и казармата пак минаваха стражари и арестанти и пак никой не им обръщаше внимание. Когато слънцето беше се издигнало вече, един цивилен спря при тях.

— Кого чакате? — попита той малко троснато.

— Задържани имаме… ще ги водят в Пловдив при следователя — отвърна изплашена Вела.

— Кои? Откъде са?

— Двамина, дето за Ганчовски ги набеждат…

— А! Те заминаха снощи.

— Къде? — попита като пресечена Вела.

— В Пловдив — отвърна сухо цивилният и влезе в околийското управление. Жените стояха като гръмнати и не сваляха очи от него. Той мина край няколко стражари, които лъскаха ботушите си до кладенеца, и се отправи към канцелариите. Трябва да беше някой големец, защото всички му заставаха мирно и го гледаха право в очите…

23

След десетина дни арестуваните се завърнаха. Работата се разбра: някои видели, когато Мангалчето ходил у Иванови, похвалили се след нападението, разнесло се из селото, та стигнало и до ушите на ранения. Той и без туй разправял, че хората около Ивана и Дима са му наредили тази работа, но нямал доказателства. Димо пък сам се похвалил, че Диню е ходил при него да се допитва какво да прави за нивата. При следствието Ганчовски посочил Ивана и Дима като интелектуални убийци. Искал, каквото и да стане, но да ги вкара в затвора. Дори бил готов да прости на Мангалчето — така се разправяше из селото. Платил на най-големите адвокати в Пловдив да уредят тази работа. И те се запретнали. Редили, кроили, само едно не могли да наредят: Мангалчето не искал да признае, че те, Димо и Иван, са го накарали да убие Ганчовски. При следствието Иван и Димо си признали всичко, както си било, показанията им съвпаднали с показанията на Диню и работата се свършила.

Нямало какво да се прави, освободили ги.

— Господ да го поживи това Мангалче! — благославяше старата. — Пак човек излезе… А то инак една думица само да беше продумал, и щяхте да си идете за правата правдина…

— Не една, половина думица само да кажеше, и щяхме да идем в пандиза… И щяхме да чакаме да се гледа делото, та да се оправдаваме… Ама честно излезе момчето — хвалеше го Иван.

— Честно! — ядосваше се Димо. — На цяло село работата развали.

— Защо? Каква работа е развалил? — погледна го учуден Иван.

— Такава, на!… Ще кажат сега, че е опасно да се свикват събрания за мерата и прочее, и прочее… Ще му найдат там цаката… За тия работи са майстори… Пък Ганчовски е добре и с околийския, и с кмета… чак и министрите му са приятели… Ще забранят събранието, пък общината не ще посмее да го даде в съд…

— Как няма да го даде в съд? — опули се Иван. — Делото нали е заведено?

— Никакво дело не е заведено още. Пък и дали след тази работа ще се заведе, един Господ знае… Казват, искали са само ревизия на търга, ама каква ревизия, защо тая ревизия, не мога да ти кажа… Старият кмет беше подхванал работата, ама Ганчовски скоро му даде гърмелите. Този, види се, не смее много-много да си надига главата… Не събранието щяхме да видим докъде е докарано всичко…

— Пак ще видим.

— Няма скоро да го видим — отвърна остро Димо, като че Иван беше виновен за това.

Димо излезе прав. Събранието беше забранено, пък и селяните се бяха поизплашили. Пазвантите станаха много строги, нощем обикаляха все около къщите на Ганчовските противници, гонеха момците по седенките, заканваха се. Еле Петко Матрака беше надигнал глава, ходеше като бесен из селото. Една вечер се опитаха да задържат Илия Вълюолов, но Илия не им се даде. Пък и не искаха да се закачат с него: Илия мъчно забравяше обидите, а вземеше ли някого на зъб, все нещо лошо щеше да му се случи. Една нощ пазвантите хванаха две момчета, които ходеха с Ивана и Васил Пеев, затвориха ги в общинската изба, поступаха ги и на сутринта ги освободиха. Двама от пазвантите не искаха да се смразяват с хората и главно не искаха да станат маши на Ганчовските, опираха се, когато Матрака разпореждаше да се направи някъде някоя пакост. Уволниха ги.

Иван кипеше от яд. Той искаше да причака някоя вечер Матрака и да му свети маслото. Димо научи за това от Младена и го възпря.

Откак беше се върнал от Пловдив, Иван беше станал много наперен. Дните, прекарани в участъка, срещите с разни арестанти, благополучното завършване на следствието, всичко това му вдъхна кураж и гордост. За тях Ганчовски хвана най-големите адвокати и пак нищо не можа да им направи. Пък и арестът не бил толкова страшен, колкото му изглеждаше, преди да беше го опитал. От батя си и другарите му той беше слушал само страшни работи. Пък то не било така. Наистина, него и с пръст не го засегнаха, но сега вече Иван не се плашеше и от бой. Дали щеше да издържи, за това нищо не можеше да каже, но все му се струваше, че не е толкова страшно, колкото искаха да го изкарат ония, дето бяха минали оттам. „Като стисна веднъж зъбите…“ — заканваше се Иван.

В ареста той научи повече, отколкото през целия си живот в селото. Струваше му се, че се е завърнал от някаква далечна и непозната страна. Вкъщи не му се стоеше, постоянно скиташе от кафене в кафене, от кръчмарница в кръчмарница и само чакаше да го заприказват за арестуването му и за следствието. И докато по-напред бягаше и се криеше от другарите си, сега сам ги търсеше, даваше команди, разпореждаше, мъмреше ги. Пък и те започнаха да го гледат с по-други очи: за тях той беше герой. А хората само за това приказваха. Освобождаването на Ивана и Дима се схвана като победа над силния и богат Ганчовски. Времето беше застудяло и кърската работа беше се привършила, та кафенетата и кръчмарниците вече гъмжаха от народ. Най-много приказваха и спореха за това, дали Германия ще нападне Русия и ако я нападне, ще може ли да я бие. С кого ще иде Англия, щом като Франция тръгва с Русия, на коя страна държи Америка и дали ще се намеси в една нова война. Приказваха и за Япония, и за Китай, и за всички малки и големи държави. И тъкмо когато някой заявяваше непоколебимо, че Япония ще яде пердаха от Русия, кой знае защо, разговорът отскачаше като някоя топка към нападението върху Георги Ганчовски и задържането на Дима и на Ивана. Тук вече всички знаеха, всички бързаха да се изкажат. И всички стигаха до Мангалчето. Едни разправяха, че ще го осъдят много тежко, можело дори да му метнат въжето. Ганчовски бил силен, пари щял да пръсне той, свидетели щял да подкупи, но нямало да го остави така. Особено след като то отказало да потвърди, че други са го накарали да го нападне. Които бяха минали през затворите, тълкуваха законите. Други твърдяха и дори искаха да се хванат на бас, че макар и нападението да е предумишлено, щом няма убийство, ще го осъдят най-много на десетина години. Па помилвания, па туй, па онуй и, виж, след три-четири години ще си излезе здрав и читав. В кооперацията работата стигна до бой. И сигурно щяха да се счепкат, ако в най-голямата разправия не беше влязъл Димо Стойков. Димо обясни, че повече от три-четири години няма да го осъдят. Всички замлъкнаха.

— Мангалчето — разправяше той — не е толкова глупав, колкото си го мислите. Пред следователя той държеше на едно: че си стоял в кафенето и си мислел как ще живее, как ще си храни децата след заграбването на нивата му. И като видял да минава Ганчовски, притъмняло му пред очите, грабнал брадвата на Мандя и се измъкнал навън. Значи, непредумишлено, а един вид в раздразнено състояние…

В кафенето настана дълбоко мълчание.

— Така е — потвърди Димо.

— Няма да му помогне това, дето го разправяш — обади се Теню Парапанката, един от чалтикчиите на Ганчовски.

— Ще му помогне, ще му помогне — обърна се троснато Димо. — Пък като му се пишем едни свидетели и като докажем, че не само нивата му, ами че цялото село е ограбил, да видим как ще се свърши само с две-три години…

— Ще се свърши — закани се неопределено Парапанката, наведе се и плювна безшумно на пода.

Това, дето Ганчовски не можа да тикне в затвора Дима и Ивана, всички го смятаха за успех на Мангалчето. Значи, Ганчовски не е бил толкова силен, колкото се смяташе — заключиха си селяните. Ако той наистина беше приятел и с адвокати, и със съдии, както неговите хора уверяваха, нямаше да ги пуснат. Пък както разправяше Димо, и Мангалчето добре беше си опекло работата. И селяните цъкаха съжалително само за това, че брадвата му се изкривила към рамото…

Дните минаваха, Иван все повече започваше да се навърта вкъщи, грижите за зимата го поглъщаха. Трябваше да се смеле повечко брашно, да се нацепи брястът, да се поправят дуварите и плетищата, да се постегне покривът на плевнята. Пари за дюлгери нямаше, трябваше всичко сам да си направи. Пък и не само за дюлгери. Трябваха пари и за толкова други работи. Детето нямаше нито обуща, нито палтенце, Тошка беше оголяла, за вкъщи трябваха сума други работи, пък и старата всеки ден го дрънкаше по за пет, по за десет лева и все за някакви незнайни харчове… Трябвало да се купи боя, трябвало да се купи сапун, фитилца за кандилото, макара, ширити, копчета…

— Е, нямат ли край тези женски пазарлъци! — мърмореше Иван.

— Хайде, ела ти гледай къщата, пък аз ще отида да си люшкам краката по кафенетата! — отвръщаше сърдито старата. — Утре ще речеш: дай риза, дай гащи! Ти мене питаш ли ме откъде ще ги взема аз?…

— Ти дребните харчове ги остави, ами сега, като ни натисне бирникът, с него какво ще правим? — гледаше я Иван. — Този път няма да ни подмине.

— Нека ми вземе душата!

— Душата ти няма да вземе, ама партакешите ти ще събере…

— Ще си ги навира на главата…

— Ба, веялката ще хване някой лев, не бои се.

— Ами какво да правим? — изгледа го отчаяна старата. — Трябва телето да продадем!… Ох, пусто наше тегло, пуста наша мъка!…

— По-добре ние да си го продадем… Ако ние не го продадем, той ще ни го продаде.

По пет пъти на ден Иван правеше сметка на житото. Дадоха на пазванти, на пъдари, на разсилни, на говедари, царевицата се свърши, не остана за ярма на добитъка. Ако отдели само една крина ечемик, то ще е вече от гърлото на воловете. Пък нали идеше пролет, нали на тях чакаха! Ако воловете паднат, с какво ще работят?…

Всичко, каквото можеше да се отдели за продан, отделиха го, пък нито една по-едра работа не си свършиха. Колкото пари взеха, отидоха още като се показа есента. От Ореховчетата взеха зеле и на тях ще отделят някоя крина жито. Тошка загатна, че на туршията оцетът бил малко. Ето, и за това ще идат десетина лева. Ако туршията им се развали, какво ще сложат на софрата? Старата няма обуща, като се разкаля малко, не може до пътя да излезе. Тя не правеше дума да й се купува нещо, но Иван виждаше, че така не може да върви.

— Да има някоя работа, ще се хвана, ама няма — кривеше той глава.

— Опустяло макар! — проклинаше старата. — Едно време и на чакъл ходеха, и в града работа се намираше, пък след войната и по селата бяха открити тютюневи складове. Тейко ти, Бог да го прости, като я опетла една година, ходи чак в Балкана на железницата да работи. По два лева на ден му плащаха. Два месена работи, деведесе лева донесе. Ама деведесе лева тогава бяха много пари…

— Едно време си било за едно време — рече сърдито Иван — Ти ми кажи сега какво да правим!

— Казала съм ти, ама ти не ме слушаш — подхвана наставнически тя. — Сбери се с хората, помоли им се да ти дадат една малка службица. Пък днес имаш ли служба, гладен няма да умреш…

— Стига с твоята служба! — кресна Иван. — Ти да не мислиш, че службашите са се свършили, та на мене ще се падне… Я ги виж, коремите ще си съдерат от лазене за едно кантонерско място…

— Ти тях не ги гледай… На тебе ще ти дадат, стига да поискаш…

— Защо ще ми дадат? Голямо образование имам, та…

— Ще ти дадат — настояваше старата. — Ти само да се покориш…

— Иди се покори ти.

— Ето, от това ще теглиш ти, от това! — избухна тя.

— Нека тегля.

— Нека теглиш, ама не си само ти — нажали се тя. — Виж как са те взели на око, каквото стане, все с тебе се заядат… Ще те метнат в тюрмето, синко, ще ти найдат цаката и няма да има оправия вече, не се хващай на такова хоро.

Иван мълчеше. Мъка му беше за нея, пазеше го тя като вълчица, страхуваше се да не й го вземат. Но какво е крив той? Или да сгърне ръце, да се скрие, да стане подлизурка?… Иван знаеше колко е тежко положението им. И старата беше права за себе си. Но сега вече той не я слушаше нетърпеливо и с яд. Нека си приказва тя, той ще си мълчи, ще хъка и мълчаливо ще си работи каквото си знае. Ако вземе да й приказва насреща, още повече ще я измъчи. А все пак, когато го задържаха, тя едничка се разтърча за него и само за десет дни се състари с десет години. Колко жално и милно му беше тогава за нея. И в участъка, и пред следователя той виждаше само нея, с черната шамия, със сбръчканото лице, с уморените кахърни очи.

— На, загърни се, да не простинеш — тикаше му тя една скъсана салтамарка, когато ги извеждаха от общината, за да ги карат в града. Иван нямаше нужда от този парцал, но го взе само да не я оскърби. Всичко беше нарамила тя: и просенената фланела, и бозовата Минчева аба, и оръфания ямурлук… Сега, когато тя пак подхвана старата си песен, Иван я слушаше по-кротко и по-спокойно. Права е тя, всичко, каквото вършеше, вършеше го за негово добро. Разбираше я той. Мъчно му беше само, че тя не можеше да го разбере.

„Ех — свиваше рамене той, — старо дърво, не се превива лесно…“

Като се върна от Пловдив, той заговори на Тошка и тя с радост му отвърна. Отначало той мислеше и приказваше само за ареста, за хората, с които се беше срещнал, за новите неща, които беше видял и научил, та за делбата и имота не му се мислеше, виждаше му се дребнаво и глупаво да се занимава и да се трови с тях. Но по-късно, когато къщните залисии го налегнаха пак, започнаха да го поразчовъркват. Но сега той бързо се справяше с тях. „И тя има право да живее“ — като че се упрекваше той за предишните си сръдни. И колкото и да му беше свидно и за нивите, и за къщата, и за покъщнината, той разбираше, че и тя трябва да получи, че това й се пада по най-простия човешки закон. С втория й мъж, който и да е той и колкото лош и да е, стига само да не е някой тип от чергата на Ганчовските, ще се разберат и ще си живеят като братя. Тя е добра, разумна, ще им помага да се разберат. Но ще си се подсигури той, да си е на чисто. Още щом рече да се жени, той ще я спре, ще повика близки и роднини, пред тях, с добро и в съгласие, ще направят делбата. Никакво отлагане няма да има, никакво протакане. Всеки да знае своето, всеки да си каже болката открито и чистосърдечно. Защото мъж й след това може да я заяде, то човешкото око не се напълня…

Тошка се разшета, разприказва се, чудеше се как да им угоди, предеше, переше, готвеше, кърпеше. Когато Иван закъснееше, тя слагаше на воловете, поеше ги, подринваше им. Иван се мъчеше да я мъмри, да й се сърди за това, но си личеше, че му е драго.

— Гледай си работата, како — казваше й той, — аз и да се позабавя, те няма да пукнат нито за ядене, нито за пиене…

— То голяма работа… — оправдаваше се тя.

Старата само предеше, но и преденето не й спореше. Беше станала много мълчалива и занесена. Понякога уж гледаше нещо, а не го виждаше. Погледът й като че беше обърнат навътре. И лицето й беше станало пепеляво, като на смъртник.

— Няма да я бъде тази жена — клатеше глава Иван.

Веднъж, като я гледа дълго, той не се стърпя и подпита:

— Мамо ма, ти нещо не си добре, а?

Тя подскочи като опарена:

— Защо да не съм добре? Добре съм, нищо ми няма… Ти тебе си гледай, аз съм стара, какво ще искаш от стар човек…

— Ако нещо не ти е добре, да идем на доктор, а? — подхвана кротко Иван. — Ти може да си мислиш, че си добре, пък да не си добре… Няма да е лошо, ако идем на доктор…

— Никакъв доктор не ми трябва на мене — обиди се старата. — Харна съм, нали ти казах…

Иван не продума вече за лекуване, гледаше я само загрижено и колкото я гледаше, толкова по се страхуваше за нея. „Какво й е наистина? — питаше се той. — Все мълчи и все ходи като залухана… Дали пък… от батювата смърт?… — подпитваше се Иван и изтръпваше от ужас. — Само такова нещо да не ни сполети! — молеше се той. — По-добре е да си умре, отколкото…“

Имаше дни, когато старата се оживяваше, започваше да приказва, да гълчи Петето и тогава Иван се поуспокояваше. Но това се случваше рядко.

24

Сух студ скова земята. Иван прехвърли керемидите на къщата, стегна ги, замаза ръбовете, прочисти всичко спукано и негодно. Той се надигна да поправи и керемидите на плевнята, но старата не даде.

— Ще напълниш сламата с прахоляци и парчетии, та ще изпотрошиш зъбите на добитъка… Плевня се претърсва напролет, когато се изпразни… — Старата помълча и додаде: — Само стената откъм хармана може да се позамаже, ама и то ще стане при сгода… Виж, стената на кухнята откъм Малтрифонови трябва да се постегне, докато е време…

— Нека да се постопли — кимна Иван.

Старата се прибра вкъщи, намота памука на ръката си и провлече тънките жички. Така, седнала до прозореца, наведена, потопена в мисли, тя прекарваше по цели дни. Само по два-три пъти на ден влизаше в малката избичка, клякаше пред старото почерняло буренце и си наточваше вино в зеленикавата пръстена паничка. Откак посадиха американското лозе, тя си отделяше по петдесет-шестдесет литра вино и го запазваше за именни дни и разни къщни потреби. И за пръв път от десетина години тя започна да пие. Ключът на избичката беше завързан за възата на престилката й, никой нямаше право да го пипа без нейно позволение и да влиза в тясното полутъмно подземие. Там се пазеха още: качето със сланината, фасулът, булгурът, зелето, туршията, празът. На гредата висеше закачена широка, просто изплетена кошница. В тая кошница имаше събрани разни парцали, строшени кутелки, шишенца, кутийки. Откога бяха останали и защо ги пазеше, никой не знаеше. Колчем влезеше, Минчо все се заканваше. „Ще взема да ги изхвърля тези боклуци!“ Но тя клатеше отрицателно глава: „Докато аз съм жива, ще си стоят, пък като умра, правете, каквото си Искате…“ И Минчо, и Тошка, и Иван, пък дори и Петето влизаха в избичката с нейно позволение, и то много рядко: само лятно време, когато трябваше да внесат нещо, и на Коледа, когато нареждаха сланината. През другото време никой не можеше да влезе там, старата сама си ходеше за всичко. А ако тя се забавеше някъде, не можеха да извадят нито зеле, нито туршия, нито праз. На няколко пъти Минчо направи дума да не заключва избичката, но старата скочи като ужилена: „Никой няма да бърка там! Аз искам да си знам какво имаме и какво нямаме. Ако потрябва нещо, ето ме, тук съм. Пък ако се забавя някъде, няма да умрете за толкова…“

Милю сам изкопа тази избичка. И когато я свърши, като че не изба, като че цял палат съгради. Така й се стори на нея, че й беше израснала на сърцето. Дотогава нямаха къде да си сложат зимнината, всичко измръзваше, разваляше се. И когато изхвърляха по половин каца туршия на купището в най-оскъдното време, сърцето й се късаше от мъка. Плачеше тя, вайкаше се като на умряло. Караха така няколко години. Милю слуша припевите й, слуша ги, па току една есен запретна ръкави, пипна копача, влезе в килера и подхвана. Тогава старата още по-силно се разрева, очите му щеше да извади: „Остави, ще бутнеш къщата, та сетне не ще има главите си къде да заврем…“ Но той не я погледна, продължи да копае. Започна от средата, приближи се до стените, но не изкопа наравно с тях, а остави по две педи място, сетне изгради още две-три педи тухли, замаза ги, стегна ги, та хем основите на стените закрепи още по-здраво, хем чудесни миндерчета направи. На тези миндерчета старата нареждаше сума неща. Върху четири здраво заковани греди Милю сложи дъсчения под на килерчето и така хубаво го рендоса, така майсторски го нареди, че старата съжаляваше, загдето не го накара да изкопае избата под по-голямата стая, в която седяха. Избичката стана като кутийка, лятно време в нея беше хладно, зимно време топло. Само стълбичката й беше много стръмна и разкривена, но това не беше голяма беда. През толкова години старата само един-едничък път се подхлъзна. Навехна си крака и си обели лакътя, но оттогава стъпяше предпазливо като котка. Пък и свикнала беше вече, знаеше къде и как точно да си сложи стъпалото. Когато трябваше да си вземе нещо от избичката, Тошка питаше предпазливо: „Да ида ли аз, а, мамо?…“ „Аз ще ида, аз, ти не знаеш“ — отвръщаше старата и се надигаше бавно.

В избичката тя влизаше и когато имаше да обмисля нещо важно, когато трябваше да реши нещо много сериозно. Там беше тихо, спокойно, на малкото прозорче, издигнато като вход на мечешко леговище, имаше сложен стар, излинял козиняв чувал. Човешко око не можеше да надникне отвън, човешки крак не можеше да стъпи вътре. И когато беше много ядосана, и когато беше много радостна, старата слизаше долу, за да се успокои, да си отдъхне. Въздухът беше застоял и тежък, дъхаше и на мухъл, и на влага, и на нещо друго, с което старата беше свикнала и което вдишваше с наслада и упоение. Всички предмети й бяха познати и близки, тя ги беше редила със своите ръце, винаги знаеше кое къде се намира и какво има в него. Пред тези предмети тя мислеше гласно, само пред тях тя шушнеше най-дълбоките си тайни. На тях тя гледаше като на близки живи същества, които всичко знаят и всичко разбират, но които никога няма да продумат, за нищо на света няма да я издадат.

Напоследък старата все повече и повече се застояваше в избичката. На няколко пъти, като приказваше с майка си по-отблизо, Иван долови винена миризма. Но той нищо не й рече, само врътна глава и се поусмихна в себе си. От една страна, това никак не му хареса, от друга пък, го успокои: „Стара жена е, иска й се да си пийне!“ Усети и Тошка, но си рече: „Да плюска, колкото си ще, само да не ме закача!“ „Виното не е много — мислеше си Иван, — да кара, да кара до Нова година!“

— Какво се вреш в тази дупка, ще простинеш там — смъмри я той веднъж.

— Имам си работа — смънка тя гузно и кривна на друга страна.

„Знам ти аз работата“ — закани се той и я изгледа строго.

Веднъж Тошка поиска да вземе нещо от сандъка на свекърва си, там при сгода слагаше дрешките на Петето. Но сандъкът беше заключен. „Защо ли го е заключила? — попита се тя и се огледа тъжно. — Крие нещо от мене. И какво ли има да крие? Като че не знам всичките й партошини!…“

Този сандък беше широк и груб като кораб за грозде. Той беше боядисан с орехова боя и на лицевата страна имаше нарисувани някакви цветя. На много места той беше остърган, но сред цветята ясно личеше числото 1896 година. Тошка си го помнеше такъв, но никога не беше се вглеждала в него. Сега, като го намери заключен, тя започна да го оглежда внимателно, като че за пръв път го виждаше. Защо беше го заключила старата? Вътре имаше малко вълнена прежда, една стара фланела и няколко непотребни парцала. Тошка искаше да разплете фланелата и заедно с новата прежда да изплете нещо на Петето. Искаше да попрегледа и ризките му, да го попристегне за през зимата. Ето, студовете дойдоха, а детето беше голичко като патароче. Не й се искаше да ходи при свекървата, но нямаше как. И тя попита предпазливо:

— Мамо ма, имаше в твоя сандък малко прежди и една стара фланела, да изплета ли нещо на Петето?

— Ами изплети, булка, изплети! — заклати глава свекървата и остави хурката настрана. — Почакай, ей сегичка ще ти ги донеса…

— Имаше и две скъсани ризи, искам да ги позакърпя — додаде Тошка.

— Ще ти донеса и тях — забърза старата.

„Защо ли й е този ум — погледна я тъжно Тошка, — какво ли има да крие от мене, какво ли мога да й взема!“

През два, през три дни старата започна да отскача до сестра си. И все водеше и Петето. Не се застояваше по-дълго там, но все пак Тошка се радваше, че я оставяше сама вкъщи, че й има доверие като напред… Само дето започна да си заключва сандъка… Понякога, когато работата вкъщи се привършваше, старата я гълчеше галено:

— Иди донякъде мари, булка, поразходи се. Все вкъщи, все вкъщи…

— Къде да ида, мамо?

— Къде да идеш? У някои роднини, у някои съседи… Лелините ти Кинини снахи питаха вчера… Защо, викат, не намине към нас… Петровица иска да си плете като твоето фигаро, та да й си покажела.

— Ами да ида да й покажа.

— Иди, иди, то къщната работа няма кратеж…

Тошка се радваше. „Ето взе да й минава — мислеше си тя. — Пък каква беше по-напред, наежена, нацупена, като че сняг вали на главата й!“ Но и сега имаше нещо сухо и зло в гласа й, устните й постоянно бяха свити, очите й гледаха студено и неприятно. И особено я смущаваше това, дето старата избягваше да я погледне направо в очите. „Защо ми приказва все наведена? — питаше се Тошка. — Пък извърна ли се настрана, веднага се вторачва в мене…“ На няколко пъти Тошка забелязва как старата я гледаше някак нечисто и злобно. Веднъж я видя на отворения прозорец, друг път на огледалцето. И щом Тошка се обърнеше към нея, свекървата се навеждаше и придръпваше гузно черната си шамия. „Само да не ми трови душата — мислеше си Тошка. — Пък нека ме гледа, както си ще…“

Един ден, като чистеше из къщи, Тошка извади сандъчето с книгите на Минча и го остави на сайванта. Иван отиваше край плевнята за слама, зърна го, хвърли коша и започна да рови любопитно в напрашените книги. Те не бяха много, имаше всичко около трийсетина и на всички Минчо беше се подписал на първата страница. Той погледна ситно и ясно наредените букви на батювото си име и се натъжи за миг. Ето, от тези книги се е учил той, от тези страници е събирал своите познания, на които и учени не можеха да устоят. Толкова неща бяха заключени в тях, толкова ум се криеше в това малко и просто сандъче… И как Иван да не се сети досега, как да не ги изяде с корите… Повечето бяха брошури, но имаше и няколко доста дебелички книги. Колко пъти Минчо ги е тикал в ръцете му, колко пъти му се е карал да ги прочете! И ето, сега, когато вече него го нямаше, любопитство разпали мозъка на Ивана. Той беше уверен, че като прочете тези книги и особено по-дебеличките, ще открие знанията, с които Минчо покоряваше и чужди, и свои. Иван грабна най-дебелата книга и се затвори в обора. Но още на първата страница задряма. В нея нямаше нищо интересно, приказваше се в нея за някакви икономически сили, но какви сили, Иван не можа да разбере. Той прелисти двайсетина страници с надежда да открие нещо по-интересно, зачете се там, зачете се на още няколко места, но никъде не можа да открие ключа на Минчовите знания. Прегледа и другите дебели книги, и в тях нищо интересно не намери. И брошурите му се видяха сухи и безинтересни. Имаше три-четири книжки с разказчета. В едно разказче се зачете с интерес, но го дочете с мъка. Сричаше, отвикнал беше да чете, пък и през всичкото време на четенето мислеше какво става навън, на улицата и по кафенетата. Мяркаха се в ума му и хора, и седенки, и тлаки. Все пак Иван отдели книгите с разказчетата. Накани се да ги чете през свободното си време.

— Како — поръча той, — гледай Петето да не скъса тези книжки.

Тошка завъртя радостно глава. От толкова време Иван за пръв път се обръщаше така към нея. И когато той се запиля към хармана, тя дълго гледа книжките, дълго ги обръща. И едри, топли сълзи бликаха в очите й… Ето го Минчовото име, ето простите четливи букви, написани с неговата ръка… Как й се искаше и тя да прочете книгите, които беше чел той! Но нямаше време. Пък и какво ли ще рече свекървата, ако я види с книга в ръката?

25

Иван закиха, разкашля се, заохка. Болеше го глава, плещите му бяха като сковани. Старата се разшета загрижена около него.

— Да ти сваря малко липов цвят, а? — питаше го със скрита тревога.

— Свари ми.

— Ами искаш ли да те наложа със синап?

— Не съм дете да ме налагаш със синап и така ще ми мине.

— Изпий тогава една паница вино с черен пипер. Едно време ние така се лекувахме.

Иван мълчеше. Старата го гледаше загрижена.

— Вино може — усмихна се той с крайчеца на устните си.

— Ще видиш колко е хубаво — на часа ще те сгрее.

Старата стана и се спусна бързо в избичката. Тя наточи вино, отпи от пълната паница. Облиза се и се замисли. После я допълни. „Ами дали имахме черен пипер?“ — помисли си тя и кой знае откъде й се мярна вързопчето с татула, скътано в дъното на сандъка. Тя изтръпна, но от радост ли, или от страх и сама не можа да разбере… Че то във виното може да се сипе и малко татул… И малко татул!… Едно сбъркване и… Старата изтръпна. Как ще сбърка за Ивана? За него тя няма да сбърка, но… за нея… Ето как ще я нареди, ето как ще се отърве.

Ето как ще спаси имота!… Ох, и да не се сети досега… Че къде й е бил умът? Какво е мислила!… Старата се разтрепери, паницата се заклати в ръцете й, две-три капки се отплеснаха и попиха в студения пръстен под…

Всичко й се видя толкова просто и леко. Никой нищо няма да си помисли, никой за нищо няма да се досети. Пък и да се досетят! Вдовица, ще рекат, дотегнало й… Старата се стресна. „То дано не идва дотам! Дано се свърши набързо!… Като си ходела, ще кажат, сгърчила се и свършила… Тъй ще си кажат… Та и малко ли умират така, като си ходят!… Пък и сега нищо не се приказва вече за тях, смятат ги сдобрени… Нека си ги смятат.“

Старата се изправи и тръгна навън. Цялата се люлееше от нещо, но от що, и сама не можеше да познае. Да беше страх, не беше, от какво можеше да се страхува? Но не беше и радост… Рано е да се радва — докато не се нареди всичко, докато не я изчисти от двора си, няма защо да се радва. Откъде да я знае какво си крои тя? Може утре да се дигне с някого, иди я търси, иди я гони да й даваш татул… Пък може и да не изпие виното! Каквато си е опърничава, виж, че и това направила!…

И все пак старата беше радостна. Радваше се, че го е открила толкова лесно, че всичко ще се нареди толкова леко, че никой за нищо няма да се досети… „Няма да се досети!“ — повтори тя в мисълта си и още по-здраво стисна паницата.

Иван подряма една седмица около печката, кърши се, свива рамене и хукна навън. Старата се страхуваше да не се замеси в някои работи, да не го арестуват пак и постоянно се канеше да го гълчи, да го възпре, да го откъсне от Младена, от Синтеневия, от сина на Алатурката. И все забравяше, все се отплесваше в други работи, в нови кроежи… И все с виното и с татула започваше, и все с тях свършваше. Как да го сложи? Да го свари ли, или пък да го стрие като черния пипер? Как ли ще хване по-добре? Да го свари, струваше й се, че така ще да е по-добре. Но как да го сипе в паницата?… Да вземе да го смеле заедно с черния пипер? Ето, така ще го направи… А оная сама ще иде да си наточи виното, сама ще сипе и татула…

Старата искаше така да се нареди цялата работа, че тя с ръцете си нищо да не пипне… Така щеше да бъде и по-спокойна, струваше й се, че и на въжето да я закачеха, пак би викала, че тя нищо не знае, че нищо не е подозирала… Ако Тошка сама си налее виното и сама си изпие стрития татул, старата ще си бъде спокойна, па ако щат, и чак в общината да я повикат…

Но ако смленият татул не хване? Ако няма такава сила, каквато има свареният? Тогава? Какво да се прави?… Най-добре ще е да свари татула и да го даде, па каквото, такова. Ако не може скришом, ще й го даде направо и ще й каже, че е някое много лековито биле. Ето, така ще е най-добре… Но ако попита от кого го е взела? Какво да й каже тогава? Нищо няма да я пита! Пък и да я пита, толкова ли не може да й скрои една лъжа! Ще рече, че го е купила на ланшния панаир от Тинко Балканджията… Така ще й каже. Пък тя нека върви да го търси… Но старата се хвана за главата, къде й е умът на нея, защо е седнала да се кахъри: та нали оная тогава никаква няма да я има!…

Сега оставаше само да се разболее, да простине, да вземе да се секне често-често… Старата знаеше как да я подмами, как да я накара да изпие татула. Две-три благи думи и толкова…

И оттогава тя започна да дебне. Един ден, когато Тошка отиде с Петето на гости, а Иван се запиля по кафенетата, старата счука татула, навърза го в парче от стара шамия и го скъта в сандъка си. „Боже, дано стане, дано се отърва от тая ламя!“ — молеше се тя и ръцете й трепереха трескаво.

Но дните минаваха, настъпи студено и кишаво време, улиците и дворовете се разкаляха. Иван подсмърчаше, Петето си търкаше носленцето, дори понякога старата се позакашляше, само Тошка нехаеше, шеташе си по цял ден, загърната със старо подрязано джубе, едничката дреха, която беше останала от майка й. Кожата на това джубе беше се оскубала, но то пак топлеше. Обуваше се тя с дебели вълнени чорапи; целите им стъпала бяха изкърпени с изтъркан бозяв шаяк. Старата гледаше това джубе и тези чорапи като врагове и си мислеше злобно: „Пази се, кучката й недна! Не стъпя боса… Ама аз ще я науча нея!…“

Един ден Тошка отиде до Димови. А когато се завърна, намери джубето си изгорено наполовина.

— Кой го е направил това? Кой си е играл с джубето ми? — закърши тя ръце и загледа отчаяно изгорената част. Свърши! Не можеше да се поправи вече, не можеше да се закърпи. Кухнята още дъхаше на изгорена кожа. Тошка изтърча при свекървата си и го дигна: — Виж, мамо, виж какво е станало с джубето ми!

Старата погледна и се облещи от почуда.

— Къде това? Кой това? — развика се тя. — Казах му, поразеникът, да не си играе с огъня, ама слуша ли?

Тошка пламна от яд: значи, Петето беше!

Тя изскочи на двора и викна. Гласът й трепереше, идеше й да заплаче от отчаяние и яд. Това беше едничката и зимна дреха. Имаше едно плетено жакетче, но него го държеше за пред хората. Петето се обади откъм сайванта на плевнята. Тя го намери седнал върху няколко снопа царевични вършини, завързваше два чокана с изпокъсан канап.

— Какво правиш тук? — стрелна се тя към него, готова да го зачатка по главата.

— Правя си волове — отвърна то спокойно и се наведе пак. Тогава тя го дръпна за яката на раздръндавеното палтенце и дигна ръка:

— Кой, поразенико, ти каза да ми гориш джубето, казвай!

— Какво джубе? — погледна я то плахо. — Нищо не съм изгорил.

Тя свали ръката си.

— Не си горил, а… Не си горил, а?… Не си горил, а?…

На всяко питане тя го налагаше по веднъж, наложи го така пет, десет, наложи го много пъти. Колко пъти дигна и свали ръката си, тя и сама не знаеше. Тя удряше с гняв и с отчаяние, удряше го и по бузите, и по главата, и по задницата, удряше глуха и безчувствена за писъците му. И когато, задъхана от умора и гняв, тя го пусна, като го тръшна на земята, старата изтича, прегърна го и започна да я гълчи:

— Какво правиш мари, булка? Ами ще си утрепеш детето!… Пък ако е сгрешило, ще му простиш, дете е то, не разбира… Най-сетне не го е направило нарочно — поиграло си е, завивало се е, па е забравило и… то децата цели къщи подпалват и пак нищо не им викат, та за една стара дреха…

— Ама не съм ма, бабо!… — плачеше Петето. — Не съм влизал в кухнята… До огъня не съм си играл… Маминото джубе не съм взимал…

— Не си играл, а? — сопна се Тошка. — Не си го вземал?… И ще лъжеш на това отгоре! Ами кой го е изгорил бре? Кой го е навирал в огнището?

Гневът й поутихна, тя гледаше кръгличките му очички, светли и чисти като капки, умолително вперени в нейните очи. Гледаше ги и сърцето й започваше да се свива от мъка, тя започна да се укорява за прибързания и жесток побой.

— Не съм ма, мамичко, не съм го барал, правичката ти казвам!…

— Пък може и да не е детето — намеси се старата и още по-силно го прегърна. — Може някое от котетата да го е замъкнало там… Тия поразии всякакви бели могат да направят… мене ми се стори, детето се въртеше там, ама то може и да не е влизало…

— Не съм ма, бабо, не съм — продължаваше да се оправдава то. И сълзите, едри и бистри, се търкаляха по загорелите му бузички. Тошка не можеше да откъсне поглед от тези сълзи и все й се струваше, че това не са сълзи, а пламъчета, които изгаряха сърцето й. „Защо го бих, мъничкото ми сираче! — вайкаше се тя и плачът като буца засядаше на гърлото й. — Каква съм проклета! Каква съм проклета!… И да имаше защо, а то… Гидицките котета, заради тях щях да утрепя мъничката си рожбица!…“ Искаше й се да го прегърне и да му поиска прошка… Но не можеше… Пък и пред свекървата…

Петето още хълцаше задавено и стискаше ръката на баба си. Царевичните чокани, завързани със скъсания канап, бяха захвърлени настрана.

— Хайде, нищо, друг път нали няма да правиш така? — утешаваше го баба му и го дърпаше да вървят към къщи.

— Ама не съм аз ма, бабо, не съм — повтаряше то и триеше сълзите си с ръкавчето на палтенцето си. — Не съм…

Тошка се прибра вкъщи и зашета префуняла, свита. Старата я поглеждаше изпод шамията си и злоради пламъчета блясваха в очите й.

„Така, ха да те видя сега! — навеждаше тя глава. — Ха надувай се сега!…“

И се обърна към нея с престорено съчувствие:

— Облечи си жакета, булка, немой да ходиш така, ще настинеш!…

— Не ми е студено — отвърна Тошка и мина към кухнята.

Старата беше уверена, че Тошка няма да облече жакета вкъщи. Ще студува, ще се надува, ама пред хората ще излезе стегната, прибрана, ще бъде с новичко. Добре я познаваше старата. И всеки ден чакаше да я види разкихана, омърлушена, болна. По едно време Тошка взе да подсмърча често-често и старата трепна радостно, но радостта й не беше за дълго. „Дали да й дам виното? — попита се тя и си отговори: — Нека да се разохка, че тогава.“ Но Тошка не се разохка, не се разболя. След два-три дни тя си беше здрава и шеташе из къщи, както винаги.

— Да те не повтори, булка? — подхвана предпазливо старата. — Я вземи, че изпий една паница вино с малко черен пипер… Виж, Иван като пи, и дотам му беше и болестта, и всичкото…

— Нищо ми няма, мамо, здрава съм — отвърна Тошка и додаде след малко: — Ако видя, че ще ме хване пак, тогава…

Старата промени лицето си, очите й светнаха.

„Здрава си я! — изсъска тя. — Ядеш като ламя, как няма да си здрава… Ама аз съм си крива, дето вчера не ти го дадох, та да се наплюскаш!“

Всичко беше готово. Старата свари в голямото медно джезве цяла шепа татул, прецеди го през тънко парцалче, наля го в едно шишенце и го скри в сандъка. Когато всичко се нареди, ще хвърли празното шишенце в локвата до купището и ни лук яла, ни лук мирисала…

Имаше още цяла шепа зърна, та ако онова в шишенцето нещо се развали, да има пак да свари… Само да се разболееше кучка с кучката й…

Минаваха дни, минаваха седмици, а Тошка си шеташе, работеше си и нищо не й ставаше. Като че без джубето още повече се закали, та и хрема не я хващаше вече. Иван лежа, Петето лежа няколко дни и старата охка като пребита, само тя не трепкаше.

„Какво да я направя? — питаше се старата. — Как да я наредя?“

В килерчето имаха два стари конопени чула, захвърлени там още от лятото. Те бяха изтупани, изчистени, но старата ги поразгъна, поразгледа ги и ги изнесе вън.

— Булка — обърна се тя към Тошка, — я ги посплакни малко със студена вода, забравили сме ги от лятото, пък стока са, пак ще ни потрябват…

— Ама нали ги прах, мамо? — отвърна поизчервена от смущение Тошка. — Прах ги с чувалите и с големия козяк…

— Нищо де, поизплакни ги само… видяха ми се нещо така… — смотолеви старата.

„Гледа само да ме товари, проклетницата!“ — рече си ядно Тошка. Но не й продума вече, дигна чувалите и ги занесе на кладенеца. Половин ден ги плакна в коритото, изпра ги, замъкна ги до плета на градинчицата и ги простря да се изцеждат и да съхнат. Ръцете й се зачервиха, но инак не й беше студено. От тежката и продължителна работа тя дори беше се поизпотила.

Старата я чакаше да падне, да се разохка, да се разболее, но Тошка и не кихна. И като напук бузите й от ден в ден се закръгляваха, зачервяваха се. Нямаше какво да се яде, но и тя не подбираше яденетата, не търсеше готвено, не искаше топлено. Ако нямаше гозба, ядеше праз, ако нямаше праз, ядеше само хляб. И не гледаше сух ли е, мек ли е, с ечемик ли е примесен, или е от чиста царевица. И десет пъти да сложеха софрата, нямаше да каже: стига, не съм гладна…

Беше ясен, студен ден. Брулеше някакъв остър ветрец, но не можеше да се познае откъде духа, силен ли е, слаб ли е, защото димът от комините се стелеше някак лениво и само от време на време се подемаше бързо нагоре и изчезваше над оголените дървета. Студът пронизваше — аби, салтамарки, палта, носовете почервеняваха, бузите пламваха като божури.

Старата предеше до прозореца и поглеждаше често навън. Веднъж, когато Тошка влезе да прибере някои съдове, тя се вторачи пак към прозореца и отпусна вретеното.

— Хубав ден, трябваше да свършим някоя работа, ама Иван пак се запиля по тия пусти кафенета…

— Каква работа, мамо? — спря се Тошка. — Ако може, да я свърша аз.

— Може, защо да не може — отвърна свекървата, — ама като има мъж в къщата, защо ще я вършиш ти, малко ли е женската работа?… Утре ще рече: дай риза, дай гащи. И няма да те пита негова работа ли си вършила, или своя…

— Ех, нищо де, ще я свърша аз — настоя Тошка.

— Знам, че ще я свършиш, булка, знам, то не е кой знае какво, ама… Да се върти тука той да си гледа тия работи, затова ме е яд… Трябва да се измаже стената на кухнята откъм Малтрифонови, Господ да ги порази макар… Водата от тяхната стряха право в нашата стена удря. Изровила е всичко, ще вземе да ни събори сушината, та ще се чудим какво да правим… Колко пъти казвах на Ивана! Ще го направя, ще го измажа, все обещава, хайлязинът му, и все нищо не прави… Ще текнат пак дъждове и…

Старата приказваше малко троснато, махаше с вретеното и сочеше в кухнята. Но не дигаше очи, нито веднъж не погледна снаха си. И личеше си, че сръднята й към Ивана не е от все сърце.

— Да мога, сама ще го направя, ама не мога, не държа вече, остарях…

— Аз ще го направя, мамо — рече Тошка, — ти само ми кажи как да го направя.

— Ще го направиш! Твоя работа ли е, та ще го правиш… Малко търчим по цял ден, та сега и дуварите ще седнем да мажем… Ти само омеси пръстта, оная пръст, дето Иван я докара напред, пък той като си дойде, аз ще го науча него… Само пръстта да е омесена…

— Ще я омеса още сега. Всичката ли?

— Всичката, всичката — отвърна старата, като се помъчи да бъде сърдита, за да прикрие радостта си. — То колко е… Едно, кокошките разнесоха, друго, ние малко по малко дигнахме и… кажи-речи, не остана… И нека да е повечко, та по-дебеличко да се замаже, по здраво нека да стане…

Тошка остави съдовете в кухнята, взе медника и една мотика и отиде при разхвърляната пръст. Разкопа я, събра я, разтроши я, направи по средата ямичка и започна да налива вода. Наливаше вода и бъркаше с мотиката, наливаше и бъркаше. Когато пръстта се размекна, старата излезе от къщи и отиде при нея.

— С краката, булка, с краката. С тая мотика и до утре няма да я направиш По дюлгерски, хем бързо, хем хубаво… Да се омеси, та като хума да се маже…

— Студено е — отвърна с половин уста Тошка.

— За какъв студ приказваш? Студ ли е това? Никакъв студ няма, ти студ не си видяла… Пък и като потъпчеш малко, ще се сгрееш като във фурна.

Тошка остави мотиката, наведе се като насила и събу дебелите закърпени чорапи. Сетне подпретна полата си, та чак прасците й се оголиха, и нагази в размекнатата пръст. Ледени тръпки полазиха по снагата й. Мъхът на лицето й щръкна. Студът я парна по стъпалата, тя залитна назад, като че искаше да излезе, но пристъпи пак напред и започна да тъпче ситно-ситно с краката си. Плитките се мятаха на раменете й, гърдите й се друсаха, цялото й тяло се виеше като опарено. И дишането й беше бързо, шумно, плитко. Тя се въртеше на всички страни, личеше, че бърза да свърши час по-скоро, да се махне оттук, да изтърчи вкъщи да се затопли. Плачеше й се от мъка, от яд и от нещо друго, което и сама не можеше да каже.

И когато, грохнала от умора, тя се тъкмеше да спре и да се измъкне навън, пътната врата хлопна, в двора влезе Иван. Той видя как Тошка подскачаше в лепкавата кал, спря се, загледа я учуден, замаян и тръгна бързо към тях.

— Рекохме да омесим малко кал, та да замажем стената откъм Малтрифонови — посрещна го гузно старата.

— Ще си замажеш главата! — кресна той. — Како, хайде, махай се оттука и бягай вкъщи да се сгрееш, защото… не знам кой е измислил тая щуротия…

— Щуротия! — дусна се старата. — Като ти падне стената, тогава ще видиш щуротия ли е, или не е щуротия…

— Паднал ти е умът, стената няма да падне! — развика се още по-силно Иван. — Седи по цял ден вкъщи и се чуди какво да измисли… Хич бива ли в тоя студ на босо кал да се меси, а? Че сега и циганин бос няма да ти влезе тука, а ти нея си накарала… Че ти ще я умориш така…

Старата изтръпна. Тя поиска да каже нещо, но не можа, задуши се. Само мръдна с ръка, искаше като че да я дигне и за удар, и за проклятие. „Щяла съм да я уморя! Че ти толкова ли я жалиш, глупчо глупав!… Че защо си навираш гагата в работи, дето не ги знаеш и не ги разбираш… Щяла съм да я уморя! — повтаряше в ума си тя, занемяла от яд — Приказвай! Дрънкай! Нека се досети тя. Нека разкаже и по хората какво си дрънкал тук… Нека се разнесе из селото!… Тогава всичко ще пропадне, всичко ще иде… Ще ти грабне гиздавия имот, ще ни остави голи като бежанци…“

Старата искаше да се нахвърли върху него, да го чукне по дебелата глава, да му каже всичко това с глас, но нямаше как, не идеше, трябваше и от него да крие кроежите си… А той, глупакът му, вместо да си хойка, седнал и: „Ще я умориш!“ „Ще я уморя, зер! — кипна отново старата. — Няма да я охранвам тук за сглед…“

Иван грабна мотиката, остърга я с клечка и я метна настрана. Тошка изми краката си в коритото на кладенеца и изтърча вкъщи, наежена от студ. И чак тогава старата изгледа Ивана и изсъска като усойница:

— Като не можеш да помогнеш, не пречи, хайлазино!

Иван ритна празния медник, отупа си краката и тръгна към хармана.

26

Старата виждаше: Иван се изплъзваше от ръцете й. Той не я слушаше вече, ходеше, дето си искаше, правеше каквото си знаеше. Тя нямаше време да си го хване пак за юлара, да си го прибере вкъщи, хем и той да миряса, хем и тя да си бъде спокойна. Тя беше потънала в кроежи за снаха си и за имота, та не виждаше, че той много беше се променил. А не го виждаше кога влиза и кога излиза от двора. „Нека да се свърши оная работа — мислеше си тя, — пък сетне и него ще си наредя.“ Смяташе да го задомява вече, че и на него му беше вече време, пък и на нея щеше да й потрябва отмяна и работна ръка. Трябваше тази есен да го оженят, но като стана така с Минча… Пък и много бяха осиромашели, да речеха, нямаше с какво вула да му извадят.

Когато му продумаше нещо, той мълчеше или въртеше неопределено глава. Но си личеше, че не взема нито от съветите й, нито от караниците й. Ако му речеше да не ходи някъде, той мълчеше, гледаше я и докато тя да се усети, току запрашваше навън. Хубаво беше само това, дето сега не скиташе много нощем. И това я успокояваше. Струваше й се, че ако има да си приказват нещо лошо, да се наговарят за нещо страшно, това става само вечер. И когато понякога закъсняваше, страхуваше се само да не го хванат пазвантите и да му не вземат здравето. „Инак харно стана, дето ги наплашиха, та да не миткат много“ — мислеше си тя.

Мина ден от месенето на калта, минаха два, източи се цяла седмица. А Тошка пак не охна, пак не легна.

„Разправят, от краката най-лесно се простивало — чудеше се старата. — Пък на тая поразия пак нищо й не стана!“ Тя не знаеше, че вечерта Тошка се промъкна в кухнята, дигна една тенекия с марна вода, сипа шепа сол в нея, разбърка я и си потопи краката.

Но старата не преставаше да мисли и да крои как да я простуди, как да я разболее. Само да се разкашля малко, да се поомърлуши, другото е лесно. Този път ще й даде да изпие виното и ако пак не рачи, насила ще й навре паницата до устата. Пък сетне да става, каквото ще. „Дяволите й помагат на нея! — заканваше се старата. — Ама аз ще ги вържа за рогата, ще й дам аз на нея…“ Да е човек Иван, че да му повери всичко, двама души все нещо повече ще измислят. Ама не е ки…

Старата често се питаше да каже ли всичко на Кина. „Пък най-сетне сестра е, няма да иде да се раздрънка я!“ — окуражаваше се тя. Кина е по-стара, повече знае, пък и да не знае повече, кога са двама, друго си е… Допита ли се човек, все ще научи нещо…

Старата решаваше да й повери всичко. И изведнъж, се сепваше. „Ами ако кака ми се скара?… Сестра, сестра, ама няма нея да я забели за чужд имот.“ Че Тошка щяла да ги сграби, какво й е грижа на нея…

„Няма да й кажа! Няма да й кажа! — заричаше се старата. — Такива работи не се разправят. Тя ще вземе да се похвали на мъжа си, пък той, Бунарджията, какъвто е плямпа, току-виж, изтърсил го, дето не трябва.“

И тя се заричаше за стотни път: „Никому нито думица. Каквото върша, самичка ще си го върша.“

Но дали още не приказваха за тях, дали не ги разнасяха из селото? Кина нищо не й носеше вече. Види се, не се интересуваше, а не че хората бяха замлъкнали. Пък старата всичко искаше да знае, всичко я интересуваше. И тя реши да излезе, та сама да научи какво си приказват жените, кого пак навиват на пръсти. Тя приготви два лева за свещи и в неделя отиде на църква. Откак бяха запрели Ивана, тя беше забравила и църквата, и кандилото. По цял ден тичаше из селото, наобикаляше край общината, за да попита нещо кмета, ходеше при свои близки за пари, молеше се, плачеше. И фитилцата бяха се свършили, пък в оная бъркотия кой можеше да ти помисли за такива дреболии… И отвикна ли, що ли, ама толкова време се мина, без да й дойде на ум за това…

Старата отиде и следната неделя, зачести, не пропущаше вече празник. Като запалеше свещите, тя се прибираше в женското отделение, вреше се навсякъде, затуляше се зад гърбовете на жените, подслушваше. За какво ли не приказваха там? Кои сватби се тъкмели за Новата година, кого за коя щели да сгодяват, кои и защо се скарали… Приказваха за свади, за делби, за тъкани. Клеветяха, клюкарствуваха, насъскваха… За старата нищо не продумваха, за тях една думица не се чу. Наистина бяха я видели в църквата, но тя така тихичко се промъкваше между жените, така майсторски подслушваше, че ако бяха изтървали и половин думица за нея, тя щеше да я чуе…

Това много я успокои. Жените я разпитваха как са вкъщи, харни ли са, здрави ли са, Тошка какво прави, детето порасна ли?

— Харни сме — отвръщаше мазно-мазно старата. — Булката си гледа работата вкъщи, там аз не й се меся вече, остарях, пък и не умея. Младите по знаят, по се учат… Нещо ще захваща да плете, ама какво, не разбирам… Пък Петето, сиромашкото, то си играе по цял ден, хич не се спира… Дете нали е? А на децата игра им дай, за нищо друго не ги е грижа тях, за нищо…

Станеше ли дума за Петето, жените клатеха тъжно глави, но нищо не казваха.

— Ами ергенинът ти какво прави? — подпитваше някоя сватовница.

Старата се ухилваше:

— Много го виждам! Един час не се свърта вкъщи.

— Нека, нека си походи — подхвърляше сватовницата и също се ухилваше. — Още малко му остава…

— То трябваше да го зажеглим тая есен, ама като ни се случи така — натъжаваше се изведнъж Марьола.

— Господюва работа, сватя!

— Господюва.

Като научеше всички новини в селото, старата се връщаше вкъщи доволна. Но най-много се радваше, че вече не приказваха за тях, бяха ги забравили. Прав беше Иван, когато й думаше: „Косъм да падне от главата й, все ние ще сме кривите…“ Ето как си млъкнаха сега…

Но вкъщи пред нея се изпречваше Тошка. Изпречваше се здрава, стройна, хубава. Ех, мислеше си старата, не си слага грижи на сърцето, работи мълчаливо, но си личи, че й е весело. Годинката си тече, пък имотът си е имот, никой и една игла не може да откъсне от него. „Пак по закон, никакъв да се не види макар!“ — проклинаше старата. Никой нищо не може да продава без нейно съгласие, тя разполагаше и с дела на детето. Чакаше си тя, чакаше си да й падне гиздавата стокица като узряла круша… Пък че други са търчали, че други са си пекли душиците като в пъкъл, докато да го съберат, тях кой ги бръсне, кучета ги яли тях… Белким не е забравила вече и Минча… И защо ли й е да го помни и да го жали… Минчовци мнооого за нея…

Тези мисли я подлудяваха, тя стискаше юмруци. Идеше й да скочи, да грабне една сопа и да викне:

— Марш, кучко крастава! Марш, голотийо пършива! От какъвто имот си дошла, на такъв да си вървиш!

Но не можеше, нямаше как. Трябваше да гледа, да търпи, да се трови и да мълчи… И най-противното й беше, когато трябваше да си престори гласа, да се покаже кротка, добра, хрисима. Казваше й „булка“, а си мислеше: „Дано те в гробищата обулчат макар!“ Викаше я: „Ела да похапнем малко“, а си мислеше: „Отрова дано се налапаш, кучко лакома!“

Като се захласнеше над вретеното, старата често си представяше, че я пъди от къщата си и тя, снаха й, се моли да остане поне още една нощ, да види за малко само Петето, да й дадат само него… Но законите, пустите закони! Да не бяха те!…

Понякога старата се опомняше и си мислеше: „Ако да не бяха тия закони, защо пък ще ми трябва да я гоня? Да слуша и да работи, няма кой да я закача тогава…“

27

Падна първият сняг. Петето погледна през прозореца, подскочи и се развика:

— Ще направя мечка! Ще направя мечка!

И хукна към вратата.

Тошка го хвана за ръката и го дръпна назад.

— Ох, ще направиш! Нямаш обуща, къде ще ходиш, поразенико. Стой си тук, ще настинеш.

— Примки ще направим — обади се Иван.

Петето се изплъзна от ръцете на майка си.

— И какво ще уловим, чичо? — хвърли се то върху него.

— Гарвани.

Иван приказваше за примки, а мислеше за Тошка и за нивите. От доста време след завръщането си от Пловдив той мислеше за това и всеки ден мисълта му се проясняваше. Пред Тошка той още не можеше да се държи, както преди — червеят за този пусти дял още го човъркаше, — но той знаеше вече, той беше се убедил сам, че е глупаво да я мрази и да й се сърди. И тя е човек, и тя има право да живее. Защо ще се смразяват, когато от това няма да има никаква полза. И ще премахне ли сиромашията си с десет-двадесет декара земя? Та нали в селото има хора и с повече ниви, защо и те се огъват за пет пари, защо и те нямат? Пък и ако се заяде с нея за някакъв си дял, какво ще приказват за него? „Седнал хората да жали, тръгнал света да оправя и хорското да дели, пък за едно парче земя снаха си с парцалите ще изяде!…“ Така ще приказват за него. И с право. И Димо му каза същото. Беше на пловдивската гара. Те дълго чакаха влака. И през всичкото време приказваха за женитбата на Тошка и за делбата на имота. „Какво й дава законът? — питаше Димо. — Дава й толкова, колкото се пада на мъжа й. Хайде, да речем, тя е хубавичка, пък и с едно дете е, лесно ще си намери мъж. Ами ако беше нещо осакатяла, ако й бяха останали четири-пет деца. Накъде? Как? Какво е селската жена? Робиня. Аргатин на къщата. Никъде не може да иде, нищо не може да свърши, пък еле вдовиците, ти знаеше как гледат на тях…“

Димо искаше да каже още нещо, да поприказва за жената и за нейното положение, но думи не му достигнаха, пък и всичко не му беше ясно. Преди да тръгне с Минча, той гледаше на жена си като на добиче: нито на пазар я вземаше, нито на гости излизаше с нея, пък и когато му беше криво за нещо, току ще я хване и ще я натупа. Дружбата с Минча го измени, пък беше прочел и една книжка за жената. От тази книжка той не можа да разбере много работи, но едно нещо се запамети в главата му: че на жената трябва да се гледа човешки. „Да е здрав и жив Минчо — благославяше Вела. — Откак Димо тръгна там, и аз видях доброто…“

Минаваха дни, а Иван все си мислеше за Тошка и за делбата. На първо време след завръщането от Пловдив той гледаше на света малко отвисоко. След като преживя толкова интересни случки, като видя сума големи работи, той беше готов да забрави такива дреболии като нивите и къщата. Пък и пред себе си той беше герой. А един герой, както той си мислеше, е глупаво да се кахъри за някакви си двайсетина декара… Но след време Иван започна да се съмнява в своя героизъм. Голяма работа, че го бяха задържали за едно наклеветяване! Че тогава батю му, дето толкова години беше прекарал в затвора и дето толкова пъти бяха го разкарвали, трябваше от гордост да не поглежда хората… Иван започна да се унижава сам, да смята, че това задържане е нищо, че той отсега нататък трябва да покаже кой е и какво може. И в съзнанието му се избистри една дълбока и светла вяра в бъдещето. В Пловдив той видя колко широк е светът, видя колко много хора има, дето се бореха за него, хора без покрив, без имот, без едно осигурено парче хляб за утрешния ден. И колко весели, колко щедри бяха тези хора. В участъка, дето имаше задържани най-обикновени крадци, той намери много по-голяма подкрепа, отколкото подкрепата, която бе готов да даде на братовата си жена. Когато ги разделиха с Дима в отделни килии, тогава Иван попадна при двама политически арестанти. Отначало те го гледаха малко подозрително и се държаха настрана, но сетне разбраха що за човек е и си поразвързаха езиците. Какви чудни хора бяха те, какви интересни истории му разказваха. И когато си ги спомняше, той се срамуваше за себе си, искаше му се да бъде като тях. А тях той ги смяташе за много твърди, разумни, справедливи…

Ето Тошка му е толкова близка, а той е извил врат, гледа я като вълк. Щяла да се ожени. И защо да се не ожени? Млада е, хубава е, на какво друго да се надява в този свят? Ще се ожени, то се знае, няма цял живот да се чернее… Ей го, Илия е един примерен човек. По-харно е той да се ожени за нея, отколкото някой богат и надут пръч. С такъв тип няма да се разбират… А Илия е друг. Но откак бяха се разчули ония приказки на старата, дето ги издумала на Тошка, когато сипваха царевицата, Илия не беше стъпил у тях. Потърсил само веднъж Ивана и старата му затръшнала вратата като на просяк. Илия нищо не беше казал, но Иван виждаше, че му е криво.

Кучето излая. Иван се сепна, разтърка очи, като че се беше събудил от сън, и погледна навън.

Петето стоеше до него, загърнато вече с палтенцето си, обуто с навуща и с нескопосано закърпени гумени цървули.

— Хайде, чичо — дръпна го то. — Нали ще ловим гарвани?

— Ще ловим — отвърна лениво Иван, замислен за друго. — Ти иди си поиграй сега, пък аз ще седна да направя примките.

Патето припна навън и гласчето му звънна в студеното спокойно утро. Иван слушаше звънтящото ехо на кучешкия лай и виковете на децата и му ставаше тъжно. Такъв звънтящ ек имаше само сутрин след наваляването на първия сняг.

Колко радост е било някога, колко смях и песни. Та и до миналата година той тичаше като момче, биеше се с топки, зареждаше примки, ловеше врабци, гарвани, яребици. А сега не се радваше, грижите бяха го налегнали, той се смяташе вече за голям, възмъжал, сериозен.

— Иване, какво си се окумил тук! — скара му се старата. — Я да подринеш снега пред къщи, направи пътеки, поразчисти тук-там, та да можем да излизаме… И пред кладенеца да посипеш малко пясък, че някой от добитъците може да се подхлъзне.

Иван поклати глава и излезе. Свежестта на зимното утро го удари в лицето, той замижа срещу снега, пое дълбоко дъх и се отърси като млад, оздравял кон.

Той влезе в обора, потупа воловете по задниците, взе лопатата и се измъкна бавно навън. Не му се работеше, искаше му се само да стои така и да гледа натежалите клони на дърветата. Една кокошка се помъчи да прехвръкне от крушата до навесчето, но закачи един клон и цял снежен Облак се посипа след нея. Тя падна в дълбокия сняг пред салмичката и започна да пърпа безпомощно с криле. Иван се усмихна тънко, наведе сей подбра рохкавия сняг. И най-напред трябваше да отвори пътека към улицата. Още не беше подринал и два разкрача, Васил Пеев открехна безшумно вратнята, изтича като невестулка и се ухили срещу него:

— Много си подранил.

Иван му отвърна нещо, остави лопатата си и го поведе към обора.

— Ела тук на топло.

— Аслъ и работата ми не е за вкъщи — рече тихичко Васил и тръгна. Иван закрачи бързо, искаше майка му да ги не види. Но не можа да избърза. Тя ги гледаше вече от прозореца, клатеше глава и съскаше:

— Защо ли се е домъкнал този кафеджия?…

— Слушай — подхвана Васил още щом влязоха вътре. — Утре рано сме на яребици в Узундере. Ти ще вземеш един чувал слама и нещо за ядене, ще забереш Младена и през Продановата чешма право в колибата на Жаджиевата градина. Аз и Хачибързовчето ще вземем примки и ще минем през горната воденица. Марин Синтенев и малкото Вълюоловче ще заобиколят зад гробищата…

— Хубаво — кимна Иван. — Ами по кое време?

— Като се разсъмне. Само гледай да не ти се скъса чувалът — ухили се Васил.

— Нашите чували са здрави — отвърна Иван, като се мъчеше да бъде спокоен.

Иван поразчисти снега, завъртя се вкъщи около майка си и като останаха сами, рече съвсем случайно:

— Тая сутрин в горния край на селото налетели сума яребици… Гонели ги из дворищата…

— Те сега са като слепи — отвърна старата.

— Утре ще идем с батювия Димов Младена, дано хванем някое парче.

— Ами идете — рече старата. — Тейко ти, Бог да го прости, паднеше ли сняг, най-напред на яребици отиваше… Те по това време са много сладки…

— Ще взема един чувал слама да наръсим до примките — продължи Иван.

— Трябва да вземеш, без слама не може, едно парче няма да хванете. А като се насипе на по-тъничко, колкото да се подмамят, тогава тръгват и право в примките…

— Ами какво да нахвърляме по сламата, царевица или ченица?

— Какво да е — отвърна старата като опитна в този лов. — И по две-три зърна само пускайте, колкото да се поведат до примките…

28

На другия ден, след лова, Иван замина за града. Духаше силен вятър, прелиташе сняг, на места пътищата бяха затрупани с високи преспи, на места бяха изметени като с метла. Селото беше се притаило, по улиците рядко минаваха хора. Стъпките им скърцаха високо и остро, но кучетата, свити на кравай в салми и топли ъгълчета, не се обаждаха.

Когато Иван каза, че ще ходи в града, старата го стрелна:

— В този студ!… Не те пускам, никъде няма да ходиш…

— Ей сега ми казаха, че от София е дошъл един много голям адвокат, ще ида да се допитам до него за дела — пошушна й поверително той. — Дошъл само за два-три дни, имам там един познат, той ще ме заведе при него, няма и пари да ми вземе…

Старата омекна, шията й се удължи:

— Кога щял да си ходи?

— Знам ли? Може и днеска още да си замине… довечера…

— Много е студено, ама като си рекъл, иди, може да ти каже нещо, може да помогне…

Ей, на малка надежда, че ще могат да спасят имота със съд, посъживи за малко старата. Тя се почувствува като оздравяла от някоя страшна болест…

Иван крачеше към града завит с вехта качулка и се поусмихваше. Как майсторски я излъга, как хубаво й скрои тая работа със софийския адвокат. Тя за този пусти дял беше готова в пъкъла да го изпрати. Иван се усмихваше и от време на време загръщаше краищата на качулката, за да не му вее в лицето. Но вятърът пак пръскаше сняг в очите му и постоянно го блъскаше в гърба.

Той не се бави много в града, купи си половин топъл хляб, пъхна вътре парче халва и пое пак към селото. Но вкъщи се върна късно. И още щом влезе в стаята, старата го попита с очи. Но Иван само смигна неопределено и се обърна настрана.

— Булка — рече старата на Тошка, — иди донеси още някое дръвце, стана ми студено, пък и Ваню да се постопли малко.

И още щом Тошка затвори вратата след себе си, старата се наведе:

— Е, какво ти каза адвокатинът?

— Нищо не може да се направи — въздъхна престорено Иван и изви поглед настрана: — Ще си вземе, каза, всичко, каквото й се пада, такъв е, каза, законът. Най-хубаво е, каза, с добро да се разберете. Инак, каза, ще загубите.

— Ще загубим — проломоти старата и сви устни.

Иван я чакаше да каже още нещо, да се съгласи, че най-хубавото е с добро да се разберат. Но тя се наведе, постоя така малко, сетне дръпна вретеното и запреде пак. Колкото и да не разбираше от предене, Иван забеляза, че тъкмо три пъти тя навива и развива една и съща жичка. Веднъж вретеното се откъсна, тя пошари с ръка, без да погледне накъде се е търкулнало, изпъшка, измести се и го взе. Иван я гледаше и тежка жал притискаше сърцето му. И той дигна втренчения си поглед чак когато Тошка влезе в стаята с цял нарамник дърва. Иван постоя още малко, притиснат от тежки мисли, сетне се отмести до стената, смъкна се на рогозката и започна да събува, бавно замръзналите си цървули.

— Булка, свари му малко липов цвят — заръча старата. — Нека да се постопли, че я го какъв се е свил…

— Има ли захар, мамо?

Старата беше скрила една стиска, та се посмути:

— Ще видя… ще потърся… струва ми се, бях оставила нейде… — И тя се дигна тежко, като се подпря на ръце.

Половин ден старата живя с надежда, че ще могат да отърват имота си по законен път. Как щеше да й олекне, ако Иван беше казал: може. Но той не каза. И тя отново стисна устни, очите й отново се втренчиха студено и остро. Нямаше друго спасение, трябваше да се надява само на татула… И тя се пренесе пак в дъното на сандъка, затършува шишенцето със спасителната течност, вързопчето с дребните смъртоносни зрънца.

От лова ли беше, или от ходенето в града, но още на другия ден Иван започна да се кърши, да подсмърча и да се разтрива с палци по слепите очи. „Ще ми мине, ще ми мине“ — успокояваше се той. Но не мина. Легна той и двете жени пак се разтърчаха около него. Слагаха му и синап, и трици, наливаха го и с липов чай, старата взе паницата и му наточи вино. И чак когато излезе от избичката, си спомни, че черният пипер се е свършил. А нямаха нито един лев. Пък беше много студено, та нито една кокошка не лягаше в полозите. Старата постоянно обикаляше, гледаше ги как се гушат под салмичката и кълнеше:

— Пусти дано опустеете макар! И вие сте се наговорили против нас, чума дано ви изтръшка! Ама аз ако не ви изколя до една, ако не ви изколя!…

Кокошките не се уплашиха от заканите на старата, не снесоха нито едно яйце. Тогава тя взе от сестра си четири яйца назаем и купи черен пипер.

— Много му е лошо мари, како — оправдаваше се Марьола, — пък няма нито един лев…

— Нищо, нищо — успокояваше я Кина. — Ще му мине, инфлуенция имало, пишело и във вестника… Само на топло да стои, да не излиза…

Иван се влачи пет-шест дни из стаята и се поправи. И щом той се дигна от леглото, падна Петето. Разохка се то, пламна, гърлото го заболя. Старата поиска да го заведе при Мина Мешковата да му дигне гърлото, но Тошка не даде. Старата я погледна накриво и без да продума нещо, хвана болното за ръка и го опъна да стане. Тогава Тошка се совна като квачка и го прегърна:

— Не си пущам детето там! Няма да го водиш!

Старата изведнъж разбра, че няма защо да настоява. Тя дори остана малко учудена. Така снахата никога не беше й се сопвала. Тя пусна ръчичката на детето и се дръпна настрана победена, сразена, пламнала от обида и гняв. „А, усойничке! — мърмореше на ума си старата. — Показа ли си жилото, а? Показа ли го?“ Старата не допускаше, че хрисимата наглед снаха ще се хвърли така върху нея и с такъв заповеднически глас ще я изпъди от леглото на детето. Скрита, остра, отмъстителна жлъч пресече краката й и я задави.

Тошка притисна Петето до гърдите си, сложи го да си легне, зави го грижливо с черджето и се отпусна. Колко сили е трябвало да събере, за да го вземе от ръцете на свекърва си! И след страшното напрежение тя изведнъж се почувствува слаба, безпомощна, отмаляла. Стана й и мъчно, и обидно, дълбок, неизплакан плач сви гърдите й. Тя се довлече до килерчето, тръшна се върху куп черги и възглавници и потъна в сълзи. Ако си беше жив той, никой не би посмял да пипне детето им. За такива работи той беше готов и да се бие… Да заведе детето при оная циганка, да му бърка в гърлото с пръсти и да го зарази с някоя тежка болест… Не! Не!… Тошка знаеше това от Минча и ако дадеше детето на свекървата, той и от оня свят не би й простил… Тя знаеше, че това няма да й мине току-тъй, но да става, каквото ще… Тошка разбра: между нея и свекървата е скъсано вече. Тя познаваше характера й, знаеше, че за нея в тази къща вече няма да има блага дума и сладък залък. Но за живота на Петето тя беше готова и в огъня да се хвърли…

Детето прекара инфлуенцата по-тежко, но след десетина дни из стаята пак бяха разбишкани фарфалаци, колички, орала.

Старата не продума вече за спречкването, но над къщата надвисна пак някаква ненавист. Тя не приказваше, не се разпореждаше вече, не се помръдваше. Тошка беше свикнала да слуша само команди, та сега, когато трябваше да работи така, както сама разбираше, тя се смути и се забърка. Да не се страхуваше от бележките и мъмренията на свекървата, тя знаеше как да си гледа къщата и как да си реди работата. Но само като си помислеше за нея, свита и намусена, объркваше се и не знаеше кое да похване по-напред и къде да го сложи. По сто пъти влизаше тя при нея и за всичко я питаше плахо.

Тошка и сега открехна тихичко вратата и подаде глава:

— С какво да сгрея вода за пране, мамо?

— С каквото има.

— Царевичината се свърши.

— Вземи от лозовите пръчки.

— Тях нали ги изгорихме още миналата неделя?

Старата мигаше под черната шамия и без да дигне очи, каза студено:

— Като сме ги изгорили, изгорили сме ги. Вземи тогава от чоканите…

Тошка знаеше, че чоканите се пазеха строго само за подпалване. И макар че свекървата сама й наръчваше да вземе от тях, Тошка беше уверена, че пак ще я мъмри, но не посмя да пита втори път, затвори тихичко вратата, като че в стаята имаше току-що приспано дете, и се измъкна на пръсти към кухнята. От чоканите тя не посмя да вземе: тръгна из двора и по хармана и започна да събира пръчици, сламки, шумки…

Случваше се така: свекървата поръча да се направи нещо, а на следния ден се развика:

— Мари, булка, мари, снахо, защо си преместила брашното в тази качка мари!? Ама нали ще се умирише на туршия?

— Ти ми каза да го преместя, мамо, оня ден ми каза, като седнах да меся хляб от новото брашно.

— Аз съм ти казала! Все аз казвам, все аз съм кривата, все аз ви уча на лошо… Ох, Боже, мили Господьо, защо не си ме прибереш, та да ги не бъркам тия оправни хора?…

Тошка навеждаше глава. Какво можеше да й отвърне?… Какво да се разправя с неразбран човек? Как да се оправдава? Забравяше ли старата, че сама й беше наръчала да го направи така, или се преструваше? Тошка слушаше като убита, душеше я мъка, сълзите й напираха да бликнат. По-напред тя смяташе, че по-лошо от караниците на свекървата не може да има. А ето че имало и по-лошо: когато млъкнеше, старата беше още по-страшна и по-зловеща. Тогава в цялата къща ставаше тежко и противно, като че чакаха да умре някой. А напоследък тя все по-често и по-често замълчаваше така. Сърдеше ли се, или мислеше нещо, сметки ли си правеше, или планове кроеше?… Не отвръщаше нито на Тошка, нито на Ивана, нито дори на Петето. И току се стряскаше, разглеждаше се плахо и пак се замисляше.

Мина Коледа, мина и Нова година. Заредиха се празници. Хората се попремениха, разтъпкаха се нагоре-надолу. Младите се струпаха под селото, писнаха свирджии, извиха се хора, разтропаха се моми и момци. Тошка слушаше и песните, и смеховете, искаше й се да излезе, да се поразгледа, да види свят, да си спомни миналото, но не можеше: тя беше вдовица, на нея не беше позволено да се покаже дори от вратата навън. И отсега нататък така ли все затворена щеше да слуша как хората се веселят? Ни на хоро, ни на сватба, никъде, никъде не можеше да иде вече…

Дойде Ивановден.

И за пръв път от толкова месеца и в тяхната къща се чуха смехове и весели провиквания. През деня им дохождаха много гости. Старата шеташе, въртеше се около гостите, приказваше с тях и се усмихваше от време на време, но все си беше нещо като занесена. Вечерта дойдоха всички другари на Ивана, запяха, разпалиха се. Никой не искаше да знае, че от тази къща беше умрял човек, никой като че не си спомняше вече за него. Но всички знаеха: и Иван, и Тошка, и старата дори, че тези песни се пееха за него, че това беше помен от неговите живи другари…

Друга година на Ивановден старата не жалеше, виното и, току-речи, пазеше го само за този ден. Тази година тя наточи само три-четири паници и толкова. И когато Иван й пошушна да налее още, тя изсъска:

— Който иска да плюска, ей му кръчмите!

— И с тебе човек не може да се разбере! — дусна се той и се върна при другарите си.

29

От виното ли бе, простинала ли беше, или от големия шум, но на утрото старата се събуди с натежала глава. Краката и ръцете й бяха отмалели, коленете я боляха, нещо я дразнеше на гърлото. Тя пошета из къщи, походи из двора, свика кокошките и ги нахрани. Искаше да се поразтъпче на открито, та дано й мине. „От виното е — успокояваше се тя сама.

Пийнах повечко, не трябваше да пия толкова… Пък и тия викове, главата ми щеше да се пръсне…“

Старата се прибра пак в стаята, седна до печката и взе хурката. Но още щом седна, главата й натежа, слепите й очи започнаха да щракат, болките я зацепиха като с клин.

Щом останеше сама в стаята, тя пущаше вретеното, прихлупваше и слагаше лице в дланите си. На два-три пъти Тошка я свари така и помисли, че дреме.

— Мамо ма, ами легни си, ако ти се спи — покани я най-сетне Тошка.

— Няма, няма! — замаха с ръка старата. — Аз само така… Главата нещо…

— Да не те е хванала инфлуенцата?

— Инфлуенция! Мене такива работи не ме хващат…

Старата изтрая до другия ден на обед. Като се нахрани, тя се дръпна от софрата, сви се върху една възглавница и притвори очи.

— Какво? — изгледа я тревожно Иван. — Тебе май не ти е добре?

— Добре ми е — не се даваше още тя, — отмаляла съм, та рекох да си полегна малко.

— Очите ти са зачервени — забележи Иван.

— Нищо ми не е… Моите очи са си такива…

— Слушай, ако не ти е добре, да направим нещо, да сварим я липов цвят, я сърчевина — настояваше Иван.

— Гледайте си вас… за мене не се грижете…

— Е, че ти какво си, та за тебе да не се грижим? — отвърна малко обиден Иван. — Ако си болна, защо да не се грижим?

— Не съм болна, нищо ми не е…

На сутринта старата не можа да се дигне. Иван излезе още в тъмно, отиде в обора, сложи на добитъка, почисти, повъртя се на хармана, дето съседските кучета бяха се сдавили, и се върна чак когато бледото зимно слънце се издигна над Малтрифоновия дъб.

— Мама лежи — посрещна го тревожно Тошка.

— Ама още ли не е станала?

— Не е.

— Инфлуенца — сви устни Иван, като някакъв стар и опитен лекар. — Аз още вчера, като я видях…

— Питах я не иска ли нещо, не, вика, ще полежа малко, вика, и ще стана…

— Ще стане!… — отвърна троснато Иван и влезе при нея.

Старата отметна чергата и го погледна. Треската беше я стопила. Лицето й и без това беше много слабо и набръчкано, но сега то приличаше на мъртвешко. Иван тъй се смути, че на първо време нищо не можа да продума. Мълчеше и тя. Само облизваше често-често побелелите си изсъхнали устни и го гледаше тъжно.

— Какво ти е, мамо? — пристъпи той към леглото й. Личеше, че е загрижен и разтревожен.

— Нищо — отвърна тя тихичко. — Боли ме глава, ама то ще мине…

— Да ида да повикам фелдшера?

— Никого няма да викаш — приповдигна се тя. — Нямаме пари за харчене… Мина ми биля…

— Да ти сварим липов цвят, да се затоплиш малко?

— Липов цвят може.

— Ами да изпиеш една паница вино с черен пипер? — погледна я изпитателно Иван.

— Не трябва! Не трябва! — замахна тя с ръка. — Ако потрябва, аз сама ще си пусна.

— Е, хубаво — отвърна Иван и се дръпна настрана.

Старата си даваше кураж, но понякога през ума й минаваха най-лоши и страшни мисли. „Колко му е на човека! — плашеше се тя сама. — Гори, гори като кандило и току свърши, угасне… Ако е рекъл Господ, може и да си поживея още, ама пък може и да си умра…“

Да си умре! Тази мисъл премина през ума й така, както много пъти преди това беше минавала. Но сега старата се спря на нея, замисли се, сърцето й започна да тупа силно. Ами сетне? Какво ще прави той без нея?… Малък е още, дете е, хвърчи нависоко, тъй ще си остане на улицата, ще го оставят с две-три ниви, та ще е петимен за една кора хляб…

Към обед тя се поотърси, приповдигна се и лошите мисли се изпариха. Но пак не й беше добре, болките в плещите и в кръста още не бяха минали, в устата й беше блудкаво и противно, гърлото я болеше, едва преглъщаше вгорчивялата плюнка. Като поседя малко върху леглото си, тя се дигна и мина в другата стая, дето спяха Петето и Тошка. Но следобед пак пламна и пак се тупна в леглото. И тогава старата се уплаши наздраве „Ще се мре! Ще се мре!“ — повтаряше тя със засъхнали устни, вторачила трескав поглед в опушения дъсчен таван. И се мъчеше да си представи какво ще стане, ако умре. Тогава и нейният дял, който тя смяташе да прехвърли на Ивана, също ще се дели поравно. Какво ще се падне на него? Ще си остане той гол като пушка, ще търчи по чужди ниви да се мъчи за един комат хляб. То в тези проклети години хлябът от своето не излиза, та от чуждото!… Ниви наполовина, двор наполовина, къща наполовина, всичко, всичко… Ще го зароби, ще го удуши, ще го затрие… И защо?… „От моя глупав ум! — укоряваше се старата. — От моя глупав ум!“ Сърцето й биеше до спукване, главата я цепеше, тя се задъхваше от болки, от тревога и страх. „Защо не станах още докато бях здрава, защо не отидох в града да уредя всичко! — тюхкаше се тя. — Сега ще взема да го оставя на път, та да ме помни, докато е жив… Можех да продам моя дял и да му го прехвърля… Всичко можех да направя, ама на, пустата ми глава изкуфяла!…“ Струваше й се, че сърцето й всеки миг може да спре. Тогава… Ще го остави така, че и той с добро да не я запомни, блага дума за нея да не продума… „Ами какво ще кажа на тейка му, като ида там? — питаше се тревожно старата. — Ох! Ох! Ох! Архангеле свети Михаиле! Почакай още малко, не ми вземай душата…“

Понякога старата се забравяше и започваше да се моли гласно. Веднъж Тошка я чу, пристъпи тихичко към леглото й и се спря. Старата се сепна, приповдигна се на лакът и я загледа втренчено.

— Мамо, много ли ти е лошо? — попита съчувствено Тошка.

— Лошо ми е — отвърна някак досадно старата. — Хайде иди си гледай работата… Ще ми мине… Много огън имам…

— Ами да кажа на Ваня… да иде за доктор.

— Няма време… Нищо ми не е…

Цял ден и цяла нощ старата стена, охка, моли се. Чак на другия ден сутринта огънят й попремина, очите й се ококориха. „Ох! — въздъхна тя облекчено, и благодарствено. — Сполай ти, божичко, имало още животец!“

В най-силния огън тя се зарече на Архангел Михаила, ако й помогне да оздравее, да му подари големия месал със сините кенари. Този месал тя го тъка, когато беше още млада булка, той беше нейната гордост и оттогава тя го пазеше като очите си, никога и за нищо не беше го употребявала.

При най-високата температура Иван постоянно обикаляше около нея, питаше иска ли нещо, тичаше насам-нататък и не знаеше какво да прави. Тошка я гледаше в очите, мъчеше се да угади, каквото й се ще и все донасяше нещо я за пиене, я за мазане, я за налагане. Старата приемаше всичко, но нито веднъж не й каза една добра дума, не я насърчи с един благ поглед. Тошка виждаше това и люта болка давеше сърцето й. „С какво съм я разсърдила, кога съм отишла насреща й?“ — питаше се тя и ровеше в паметта си. Помнеше всичко, от женитбата досега, нямаше нищо лошо, ама нищичко, нищичко… Защо тогава я гледаше така?

Още щом се посъвзе, старата отказа да й прислужват. И се помъчи да стане, но Иван я уплаши:

— Лежи, защото може да те повтори.

— Може ли?

— Може. И тогава няма да има ставане, да го знаеш.

— Ох, да мога да си легна в черната, та да рахатясам — подхвана тя тъжно и припевно. — Умирачката е лека, когато човек е уреден. Ама кога е на такова положение като нашето…

— Лежи, лежи! — отвърна малко шеговито Иван. — То за умиране и баба знае… Да живееш, там е работата…

Но си легна. И лежа, докато напълно да оздравее.

30

Изминаха се седем месеца от смъртта на Минча. Старата лежеше и ги броеше на пръсти. Останаха още пет. Ще си изминат и те, ще се стопят, без да ги усетят. Ще му направят година, а като мине годината, някой ден снахата ще си намери друг мъж и ще си дигне парцалите. Пък измести ли се веднъж от къщата, иди я гони сетне, иди й направи нещо. Ще се върне тя, ама ще се върне да им вади душите. И като влезе в двора, няма да те гледа като свой, ами ще ти стъпи на врата и ще те натисне: делба!

Старата се мяташе в леглото, пъшкайте, топеше се от мъка и мисли. Дните си вървяха, а тя все чакаше, все се канеше да направи нещо. И все нищо не правеше, стоеше така със скръстени ръце…

„Ами какво да направя, божичко, миличък Господьо! — чупеше ръце тя. — Какво да направя, като всичко е тръгнало срещу нас!… Редя и чакам едно, а става друго. Толкова я чакам да легне, проклетата, да се разболее, а не ще, какво да я правя. Тупнах се аз, та още малко да си ида без дене… И не знам какво вече да правя, обърках се, един ум за зиме ли, за лете ли…“

Старата стана нервна, неспокойна, трескава. Все се сяпаше, все като че беше забравила нещо. Колчем й се мернеше Тошка, очите й се разтваряха, устните й се свиваха в тежки и отровни думи. И колкото и да се въздържаше да не каже някоя остра приказка, пак на два-три пъти я схапа. Понякога тя започваше да приказва за неща, за които нито я питаха, нито пък беше редно да се приказва. И все около нивите, около имота, все за това, как са ги купували, как са се мъчили. И току се нахвърляше върху Тошка, че не прибрала някоя лопатка, че оставила някоя кошница не на онова място, на което трябвало да бъде. На два-три пъти Иван чу тези заядки и сърцето му се сви от мъка.

„Пак ли ще почне? — попита се той тревожно и обвеси глава. — Или пък така си е открай време, само че аз не знам, не съм я чувал често…“

Какво да прави? Да иде при майка си и да й се скара? Опърничава и твърдоглава е тя, не ще вземе от приказките му, няма и да го погледне дори. Освен да я сплаши с нещо, да й каже, че пак са ги раздрънкали из селото… Само от хорските уста се стряскаше тя. Инак, да не се боеше от това, ще умори Тошка, като куче ще я пропъди от къщи…

И колкото повече се цупеше старата, толкова Иван ставаше по-добър и по-внимателен към снаха си. И това не беше, за да ядосва майка си или да се докарва пред хората. Той беше се примирил с делбата на имота така, като че Минчо беше жив. Понякога му ставаше мъка, че ще остане с толкова малко ниви, но дигаше рамене; такова беше положението, човек не можеше да излезе из кожата си. Ще кара криво-ляво, ще преживее как да е един живот. Пък и няма все така да бъде, ще се оправи този забъркан и крив свят, ще се нареди някак и за сиромасите. Няма все за Ганчовските да е хубавото!…

И от съзнание, и от немай-къде Иван не се тревожеше вече за женитбата на Тошка и за делбата на имота. Залисиите вкъщи, тичането по селските и обществени работи съвсем му отвлякоха вниманието от грижите за бъдещото препитание. „Мама ще ми прехвърли дела си — успокояваше се той, когато понякога го зачовъркваше тази мисъл. — Пък това ще ми стигне, все ще се наредя…“

И той беше наумил още щом се запролети, да намери пари, с лихва ли, с някоя ипотека ли, но да намери, за да уреди поне тая работа. Нямаше защо да се отлага това прехвърляне, всичко можеше да се случи. Майка му слабееше от ден в ден, топеше се като свещ, можеше да си угасне, без да се усетят. А така ще направят делбата и тогава ще се види кой колко ще вземе и с какво ще остане.

И наистина старата беше много отпаднала. А след тази инфлуенца никаква я нямаше. Едва се влачеше и все пъшкаше, все охкаше… Краката й не държаха вече, ръцете й трепереха, не можеше една лъжица чорба да занесе до устата си.

Иван често мислеше да я заведе до града на лекар. И отлагаше главно по две причини: беше още студено, пък и пари нямаха. А за едно отиване ще трябват най-малко стотина, сто и петдесет лева. Откъде ще ги вземе толкова много пари?

А трябваше да я заведе, не можеше да я остави така. Тя ще се опъва, ще се дърпа. Иван знаеше това, но нея той нямаше да пита. Ще я натовари някой ден на колата и ще иде. Но най-напред трябва пари да намери…

Като я гледаше така замислена, занесена, така отчаяна и настървена към снахата, Иван се замисли за болестта й. Да е обикновена болест, я корем, я сърце, я глава, лесно, ще я реди как да е, ще я лекува, както може. Но ако е нещо по нервите, ако нещо се е изместила… Тогава?

Той настръхваше от тази мисъл и бързаше да я пропъди. Но нещо му подсказваше: „Погледни я, погледни я!“ И той с часове стоеше край нея и я наблюдаваше. Погледът й беше вторачен и студен, ръцете й трепереха, движенията й бяха пипкави и несигурни. Устните й се мърдаха, тя си приказваше нещо, спореше с някого и така се увличаше в мисълта си, тъй се заплесваше, че почваше да си приказва с глас. Иван долавяше само откъслечни думи, та не можеше да разбере какво толкоз я занимава.

Веднъж, като я гледаше така отпаднала и неспокойна, той седна до нея и започна да я моли:

— Майко ма, полежи си малко, стига си работила, нали виждаш, че от инфлуенцата още не си се оправила… Работата и без тебе ще се свърши… Пък и да не се свърши, то и без това човек не може да си поседне… Пък ти си стара вече, каквото си работила, работила си…

— Няма да се свърши без мене, синко, няма да се свърши без мене! — отвръщаше тя строго и клатеше заканително глава. — Гледам те, дремеш си ти и за нищо не искаш да знаеш… Пък времето си върви, времето не чака да ти уври умът… — Тя замълча за миг, погледна го някак съжалително и пак заклати глава: — Няма да се свърши без мене, няма!…

Иван я гледаше плахо.

„И това ли ще ни сполети!“ — чупеше отчаяно пръстите си той и не знаеше какво да й продума, как да я разтуши, да я поразвлече малко.

— Няма да се свърши, няма да се свърши без мене!… — повтаряше си като отслабнало ехо старата и клатеше глава.

— Кака шета вкъщи, аз си гледам добитъка и кърската работа — подхващаше кротичко Иван, — ти за какво има да се грижиш?… Хвани Петето за ръчичката, излез донякъде, поразходи се, идете на гости…

— Ще ида… в гробищата ще ида…

— Защо приказваш така бе, майко? — гледаше я умолително Иван. — Кажи, ако нещо те боли, ако не си добре, да те заведа в града на доктор… Ще продам малко жито, може и назаем да взема… Няма да те оставя така…

— Ще ме заведеш в пъкъла.

— Гледай каква си! — укори я галено Иван. — Послушай ме веднъж, най-сетне едно отиване не е кой знае какво…

Старата не отговори. Но и от погледа й, и от това отчаяно поклащане на главата той разбра, че приказките му не са хванали място.

„Какво тегло съм имал да тегля! — окайваше се Иван. — Какво да правя сега, къде да я водя, как да я лекувам!… Тю!… Право са казали хората: лошото не ходи самичко. Умря батю, мама се… — Иван не можа да завърши мисълта си, уплаши се. — Пък може да не е — окуражи се той. — Тя аслъ си е такава, опърничава.“

Иван отиде при Тошка в кухнята и се спря на вратата.

— Лошо! — рече той с въздишка. — Лошо!

Тошка переше гърбом, плещите и се огъваха, кръстът й се виеше красиво, ръцете й пипаха чевръсто. Тя беше се унесла в работата и го усети чак когато той въздъхна и продума.

— Какво? Какво е станало? — извърна се тя, без да извади ръцете си от коритото.

— Мама не е добре — рече тихо Иван.

— Да не е легнала пак?

— Не е… ама нещо… такова…

Тошка остави прането, изви се назад и го погледна тревожно:

— Какво й е?

— Знам ли? — сви рамене Иван.

— Нали казваш, че се е разболяла пак?

— Не е… ама… не знам… — предъвка Иван. — Отслабнала е много… И все нещо такова… нерви ли е, какво е, не мога да я разбера…

Тошка помълча, дълбоко замислена. „Нерви, рече той — съобрази тя нещо. — Такова трябва е… сега чак разбирам защо тя…“

— Ами заведи я на доктор — отвърна съчувствено Тошка.

— И аз това викам! — оживи се Иван. — Ама не ще… мъчих я… И няма да ще, нали я знаеш каква е…

31

Старата се ослуша. Тошка се закашля веднъж, дваж и тази кашлица не беше от някакво случайно задавяне. „Чакай! Чакай! — слухтеше старата, като че дебнеше плячка. — Ако се закашля още веднъж, тогава тая инфлуенция и нея трябва да я е пипнала!“

Тошка се повъртя в другата стая, поработи нещо и излезе. Точно пред вратата на собата тя се спря и се осекна. „Аха! Аха! — ококори се старата. — Също като мене. Дано само повечко да я подържи!“

Тошка мина в кухнята. Старата се залепи на прозореца, нададе ухо, но нищо не можа да чуе. Искаше да разбере дали няма да се закашля още веднъж. И като недочу нищо, дръпна се настрана и се надигна. „Чакай — рече си тя — да ида да видя. И ако има нещо, още сега ще я наредя… Докато е време, инак може да й мине като оня път…“

— Булка, тури малко фасул да се свари за пладнина — заръча старата още щом влезе в кухнята.

— На чорба ли? — прогъгна Тошка.

И като се обърна, старата видя, че върхът на носа й беше зачервен, очите й овлажнели, дишането й тежко.

Тя цяла изтръпна, изтръпна от радост и от страх. Дойде това, което толкова време чакаше. Сега! Сега ще я научи тя…

„Света Богородичке, помогни ми!“ — пошепна си старата и се подпря на въстребчето до вратата. Една салтамарка, сложена върху наредените черги и козяци, се смъкна и падна в краката й. Но тя не я видя, не я усети. Сърцето й играеше като полудяло, ръцете й трепереха като вейки. От толкова дни очите й за пръв път светнаха радостно и тревожните отблясъци в тях бяха само от страха, че може пак да не успее. Но този път тя няма да сбърка. Този път всичко ще се нареди, както трябва. Само дано татулът не я излъже. „Майко света Богородичке! — прекръсти се старата зад гърба на Тошка. — Помогни ми, научи ме как да го направя! Кое по-напред да сложа: онова, дето е в шишенцето, или смляното с черния пипер? И малко счукан ще поръся! И малко счукан ще поръся! — заклати глава старата. — Едното ако не хване, другото ще я удари. Ама да стане, да се свърши.“

Старата се оживи, някакъв незнаен прилив на сили помете в миг и охкането й, и пъшкането й. „Сега? Сега! — заканваше се тя, цялата изтръпнала от радостна тревога и някакъв смъртен, непознат страх. — Ще ми олекне най-сетне, ще хапна и аз сладък залък, ще легна да си поспя, както Господ дал!…“

По-скоро! По-скоро!… Да й каже ли? Да иде ли да й пусне вино? Ами Иван? Тя беше забравила за него. Друг път той от тъмно се замъкваше по тези пусти кафенета, а днеска се е заврял в обора, чака да дойдат да го калесат… И Петето, и то се върти тук… Но с него е лесно: ще го прибере в стаята, ще го залъже с нещо… Но Иван! Иван!

Старата искаше по-скоро да се свърши, та да си отдъхне, да й светне пред очите… Тя се оживи, хрумна й една мисъл. Ще излъже за нещо Ивана, ще го изпрати някъде и ще го изпрати за по-дълго, та спокойно да може да си свърши работата.

„Имам време! Имам време!“ — успокояваше си се сама. А не можеше да търпи, бързаше, като че щеше да изпусне нещо… Толкова дни е чакала, толкова дни се е надявала, толкова дни е следила всяка нейна стъпка, гледала е как диша, не се ли лъщи, не киха ли… И сега изведнъж, когато вече беше загубила надежда…

Тошка се въртеше около огнището, духаше, стъкваше клечки и тресчици, редеше си работата за през деня. Свекървата я гледаше в гърба и въртеше леко глава! „Падна, предаде се и ти!“ Оная другата, омразната, жилавата Тошка я нямаше вече. Пред нея беше хремавата Тошка… Тая Тошка щеше да изпие една паница вино с татул и…

Старата не мислеше какво ще стане по-нататък. За това беше мислила толкова месеца и сега беше напълно уверена, че всичко ще се свърши благополучно. Ще дойдат да я видят съседите, ще кажат, че си е умряла така, както си е ходила, ще я заровят на бърза ръка и всичко ще се свърши… На колко погребения е ходила старата, никъде не е станало дума как е умрял тоя или оня. Ех, умрял си, Господьова работа. Пък болести много, откъде ще знаят здрав ли е бил човек, или не е бил. Оная година, когато Пеню Арабаджията умря, всички останаха с прехапани езици. Беше един здравеняк, една планина човек, кой ли не му завиждаше на здравето. Всички викаха, ако не му се случи нещо я от нож, я от куршум да си иде, ще живее сто години. Пък то… Като си стягал веднъж едно колело, тъй си и останал. Намериха го полегнал настрана, и толкова… И никой нищо не продума, никой в нищо не се усъмни. Умрял си човекът, какво от това… Ами и Деля Пангалкина, и тя така. През деня прашила анасон, вечерта заохкала и докато разберат какво й е, отиде си женицата… Хем и тя беше млада и здрава като кочан… Хората може да поприказват за Тошка, но лоша дума за старата няма да кажат, в това тя беше сигурна. И защо ще приказват лошо, живеят си добре, погаждат се, какво повече? Пък и да видят, че е отровена, пак нищо. Изпила отрова, изпила я, та кой й е крив за това? Малко ли млади и стари се тровят? Човек си е господар на живота и ако рече да умира, можеш ли да го спреш?… Ех, ще попитат защо е направила така — дотегнало й е, що ли, ама нека си питат… Искала, умряла. Ама защо й е дотегнало, от кого й е дотегнало, ех, за това тя сама си е знаела… Тук, на село, много-много не издирват за такива работи. Завистниците и враговете може и да си подрънкат малко, ама нека си дрънкат. Тя да си отърве имотеца, пък те нека си приказват, колкото им се ще… Няма да угадят, никой нищо няма да разбере. „Само татулът дано не ме излъже!“ — молеше се старата, изтръпнала цяла от отчаяние и страх.

Влезе Иван. Навущата му бяха изцапани, гърбът му беше осламен. Той се отърси и седна на малкото столче до огъня.

— Има ли нещо за похапване, а? — обърна се той към старата, а сетне и към Тошка. Старата като че сега за пръв път видя, че е влязъл, погледна го учудено и се сопна:

— Я се изтърси вън, няма все след тебе да се ходи…

Иван се огледа настрана по пода:

— Две-три сламки, голяма работа…

— Голяма работа я! За тебе може да не е голяма, ама който шета, за него е голяма!… — Старата приказваше много високо и приказваше в Тошкина защита. За да не си помисли Иван, че се е оплаквала нещо на старата, Тошка рече тихо:

— Нищо, мамо, аз ще помета…

— Нищо! Не е то нищо! — рече по-меко тя. — Хайде, сложи да хапне нещо и да върви да си гледа работата… Друг ден… — Старата искаше да каже, че друг ден още в тъмно се е запилявал по кафенетата, а днес, когато не й трябваше тук, седи и още за ядене пита… Но си прехапа думата и свърши надругаде: — Кога си питал по това време за ядене…

— Гладен съм. Снощи не съм вечерял — оправдаваше се Иван.

— Като скиториш…

— Иии, скиторя! — отвърна с досада Иван. — Че какво да правя?

— Какво да правиш?… — Старата се запъна: ха сега де, сам питаше какво да прави. Тя помълча за миг и изведнъж се досети, че чичо му Продан беше поръчал да намине у тях, щели да изправят плета на градината. Оня ден воловете им се сборили и го капичнали. — Ето, иди у чичови си Проданови да им помогнеш за плета… Вчера чичо ти ме видя, та ми заръча да ти кажа…

— Ще ида — отвърна Иван. — Още сега ще ида.

Строгостта на майка му беше в защита на Тошка и това много му хареса.

„Виж как се е отпуснала!“ — зарадва се Иван.

— Па като идеш у чичови си, вземи и Петето, да си поиграят там с Ангелча — наръча старата. „Ще се нареди — рече си тя, изтръпнала от радост. — Нека да идат двамината, може нещо да попречат, като са тук…“

— Вземи го, вземи го — помоли се и Тошка. — Омръзнало му е да се върти все из двора. Пък и другарчета си няма тук, всички са по-големи от него, не го щат да си играе с тях.

— Ще го взема — кимна Иван. — Петето къде е?

— Ей сегичка ще го намеря — скочи Тошка. — Заедно да хапнете, каквото има…

— Заедно, заедно, няма какво да се разтакат — обади се и свекървата.

Гласът й щеше да я издаде. Или пък така й се струваше? Тя не знаеше, но усещаше как сърцето й бие като полудяло. Вълнението я стисна за гърлото. „Сега! Сега! — заканваше се тя. — Ако не иска да го изпие, насила ще й го дам… Ама тя ще го изпие. И не само че ще го изпие, сама ще си наточи виното. Сама ще си сипе и счукания татул…“ Пък колкото за шишенцето с татулената водица, него тя ще й го излее някак…

Старата излезе. Не я свърташе на едно място, боеше се да погледне Ивана в очите, струваше й се, че той ще разбере всичко, ще скочи и ще развали цялата работа. Пък така хубаво се нареждаше, тъй добре тръгна тая сутрин. „Само дано… Само дано…“ — молеше се старата. Но какво искаше, и тя не можеше да определи.

Времето вървеше бавно, проточено, лениво. Иван и Петето се бавеха в кухнята, стягаха се, какво правеха, един дявол знаеше… Старата взе да се безпокои. Ето пладнина ще стане, а те още се мотаеха. — Ще мине и тоя ден така, ако и днес не го направи, кой знае дали друг ден ще й падне такава сгода…

Старата се сепна. Пътната врата хлопна, Петето се разтича из улицата като изтървано теленце и ясното му гласче закънтя:

— Тра-ла-ла! Тра-ла-ла!…

Сега?

Сега вкъщи оставаха само двете. Никой няма да види и да чуе. Само дано не се домъкне някоя гостенка. Старата настръхна, като си помисли, че някоя бъбрива съседка може да се дотътре за нещо тъкмо в това време… Ще я изпъди… Но как ще я изпъди, нали може да се досети… Сега и майка й да се завърнеше от гробищата, старата не би я посрещнала радостно… Само трябваше да се бърза. Никакво отлагане. Още сега, ако може, още до обед да се свърши всичко.

Старата се залепи на прозореца и се вторачи навън. Вратата на кухнята изскърца леко. На двора се показа Тошка, позавъртя се зад хамбарчето, излезе оттам и зави към хармана. „Отива за дърва“ — рече си старата със засъхнало гърло. И изведнъж тя цялата отмаля, силите я напуснаха, главата й отегна на плещите като камък. Тя знаеше какво трябва да прави сега, но не можеше да се помръдне, краката й се бяха свили като претрошени. „Няма ли да мога?“ — попита се тя изтръпнала от ужас и се подпря на ръце. И се дигна, без сама да усети как. „По-скоро! По-скоро!… Няма време!“ — повтаряше си тя в ума и се люлееше като трескава. Към килера, към сандъка… Тя намери ключа, отвърза го от престилката си и влезе пипнешком в полутъмната стаичка. Ръцете й трепереха, но тя отключи бързо и още по-бързо затършува из сандъка. Започна да мята наредените дрехи, сетне се досети, че пак трябва да ги нарежда, укори се и наново започна да ги нарежда. „Какво правя аз? — рече тя гласно и затършува шишенцето и малкото вързопче. — Да ме не види само. Да ме не види, че бъркам тук!“ — плашеше се старата, без сама да знае защо не трябваше да я види, че тършува в сандъка си. Струваше й се, че ако види, ще се изсмее и ще разкрие целия й план… „Ох, божичко, света Богородице! Къде съм ги навряла тия работи!“ — косеше се тя и бъркаше между наредените стари и изпокъсани дрехи. Времето хвърчеше, струваше й се, че е изминал цял ден. Тошка сигурно се е върнала, влязла е в кухнята и чака да я попита за нещо. И като види, че я няма, ще дойде да я търси в стаите, ще се вмъкне и в килера. И ще я види какво прави. Ами сетне? Всичко ще се разтури, ще иде по вятъра!… Но защо ще се разтури? Защо ще иде по вятъра?… Старата се поокуражи и с двойни сили затършува проклетите неща…

Страхът не я пущаше и колкото бързаше да ги на мери, толкова по се заплиташе в размотаните разхвърляни парцали. Най-сетне! Ето! Тя ги напипа, стисна ги и ги грабна. Но се дръпна назад. Трябваше да заключи. Кой знае защо, тя си втълпи, че непременно трябва да заключи. Все й се струваше, че някой ще влезе след това и ще попита: „Ами този сандък защо не е заключен?“ И чак когато завъртя ключовете, тя се досети, че няма защо вече да заключва. „Пък и по-добре е да си е отключен! — съобрази наново тя. — Досега все е бил отключен, нека пак да си е така…“ И тя насочи ключето. Но ръката й трепереше и ключалката като жива все се изплъзваше настрана. А и не беше много светло, та да види. „Да опустее макар! Никакво да се не види! — разлюти се тя. — Ух, че съм пипкава и аз!…“

Ключето щракна, тя опита дали сандъкът е отворен и изтича бързо в стаята. Колко време се беше изминало? И дали Тошка се е върнала от хармана? „Сигурно! — рече си старата. — Няма мене да чака!“

Тя седна до прозореца и се загледа навън. Очите й шареха жадно, извиваха се ту към хармана, ту към кухнята. Да е до огъня? Да се е завъртяла около фасула? Може и там да е, но нищо не се чуваше, никой не шеташе.

Старата подвикна от радостна изненада: Тошка се зададе от хармана с нарамник клечки и тресчици, влезе в кухнята и без да се бави, мина в стаята при свекървата.

— Мамо ма — обърна се тя, — има малко сланинка от вчера, да спържа ли с нея фасула?

— Спържи го, спържи го, защо да го не спържиш! — отвърна старата като в просъница, без да разбира нито какво я питаха, нито какво отговаряше. Тя мислеше само за едно и само едно разбираше: по-скоро да свърши, па каквото, такова…

— Ами как да нарежа сланинката: по на едричко или по на дребничко?

— Както знаеш, булка, тия работи по ги разбираш от мене…

Тошка примижа от радост, по-голяма похвала тя не беше чувала.

— Разбирам ги… — избъбри тя срамежливо. — Хич не ги разбирам…

— Ами ти — обърна се ненадеяно, със загрижен вид старата — какво такова приказваш през носа?… Да не те е нещо… и тебе… а?

— Инфлуенцата ме оставила за най на края — усмихна се Тошка.

— Уууу! — плесна ръце старата. — Вино и черен пипер, още сега! Зер ако легнеш, хем ще се намъчиш като мене, хем и къщата ни няма кой да погледне, нали ме виждаш мене, за нищо не ме бива вече… То такава проклета болест, да чува Господ и да пази…

— Ще изпия една паничка — врътна глава Тошка.

— Аха, аха! — светна старата. — И две ще изпиеш… Много помага… Ако не беше то, не знам какво щях да се правя… И на Ваня, и на него много помогна… — И като се притисна на корема, дето бяха скътани шишенцето и вързопчето, тя се надигна бързо.

— Ами още сега ли? — попита Тошка, радостно смутена от грижите на свекървата.

— Ами защо ще чакаш?… Изпий го, докато е време… На! На ти ключа, вземи голямата паница и иди в избата, та си пусни… Само по стълбата гледай…

Смутена, радостна, ухилена срамежливо, Тошка стисна ключа с трепереща ръка и мина в кухнята. Тя не можеше да се начуди на тези грижи и на това доверие. Сама в избата! Там, дето никой не можеше да пристъпи!… „Гледай сега, стара жена — чудеше се Тошка. — Днеска мисли едно, приказва ти го, утре изведнъж друг ум й дошъл!…“

И когато отвори, тя се огледа като в някакво подземие, дето беше заключено приказно богатство. „И защо заключваше досега, защо пазеше да не влезе някой без нея? — спря се Тошка пред мижавото прозорче с излинелия чувал. — Да имаше някакви пари?“ Тя се огледа. „Вятър! Тя ако има пари, та ще се пържи така за половин лев!“ Но какво имаше, та така грижливо заключваше? Тошка се разглеждаше и нищо особено не можеше да види. Личеше, че е копано сетне, след като е била направена къщата. Гредите бяха сковани здраво, но тромаво. Отдолу имаше наковани разни парченца от дъски, за да се затъкнат дупките на пода. Горе те бяха изгладени много добре, но отдолу приличаха на някакви нескопосано наредени кръпки. Грижовен къщовник е бил старият. Всичко сам беше направил и във всичко имаше пръста на майстор и стопанин. Тъй му и викаха в селото: табиетсайбията.

Тошка се оглеждаше бавно, с едно чудновато любопитство, като че за пръв път влизаше тук. Пък и можеше да се каже, че влизаше за пръв път. Винаги, когато е стъпяла в тази дупка, старата е стояла в това ъгълче и не е давала да се шляят вътре без работа. Като оставяха нещо, и хайде пак навън. Ето и буренцето. Колко е мъничко! Под канелката имаше паничка. На дъното се бяха събрали няколко капки, червени и лъскави като кръв. Тошка завъртя канелката и в паницата потече тънка, изкривена струйка. Виното беше на свършване. Като напълни паницата, тя отпи една глътка, отпи, хем, за да го опита, хем, за да го не изплиска при изнасянето навън.

Когато влезе в кухнята и се обърна, за да го остави на миндерчето, та да иде да пита за черния пипер, тя видя свекървата до вратата.

— Ха така! — рече насърчително старата. — Изпий го сега, та да видиш… виното и без това си е лековито…

— Ами черен пипер има ли? — попита Тошка малко поусмихната.

Старата схвана тая усмивка и я сгълча галено:

— Нищо, нищо! За цер като е, и две паници се изпиват… Ух, аз пък забравих да взема черния пипер… Иди го донеси, в долапчето е, завит е в една книжка… остана още когато Ваню пи…

Тошка тръгна и се усмихна пак: как щеше да изпие цяла паница вино, нали е срамота!… И пред свекървата!

И още щом излезе, старата измъкна из пазвата си шишенцето с гъстата течност. Чу се слабо изкълколване, също като последното вдишване на умиращ. Свърши се. Ръцете й трепереха, сърцето й биеше отвътре, като че искаше да избяга, очите й се въртяха гузно на всички страни. Тя се люлееше от тревога и страх, от страх, че може да не случи. А трябваше да стане, да се свърши, пък каквото, такова… Ако се отложеше само за един ден още, тя нямаше да издържи, щеше да се пръсне от мъка, да полудее от напрежение… И като помириса празното шишенце, тя го пъхна бърже в пазвата си и хукна навън. На вратата я срещна Тошка. Сърцето на свекървата се преобърна, също като че я свари на местопрестъплението.

— Това ли е, мамо? — показа Тошка сгъната хартийка.

— Това е.

Старата искаше да каже още нещо, но сили не й останаха. За пръв път от толкова време тя се уплаши от постъпката си. Но това беше само за един миг. Ако беше я срещнала извън кухнята, може би нямаше да се уплаши…

Тя изтича до стаята, грабна хурката, сви се до прозореца и се ослуша. Сърцето й още не можеше да се успокои. Ударите му, като удари на чук, отекваха в слепите й очи. „Божичко, помогни ми! — помоли се тя горещо и се прекръсти широко. По кожата й полазиха тръпки. Но от страх или от студ тя не можа да разбере. — Само дано хване… Дано я удари… Дано не излъже!…“ — шушнеше си тя, вперила поглед през прозореца. Кой знае защо, все й се струваше, че снахата ще изскочи от кухнята, ще се разтърчи из двора, ще се развика. От татула, хората се побъркват. Помни още когато бяха деца, те се гонеха из улиците и си викаха припевно:

Татул ли си яла,

та си полудяла!

Татул ли си яла,

та си полудяла!

Старата стисна дланите си: „Ох, има си хас да се побърка някак, че да хукне из махалата!… Божичко миличък Господи, за какво сме тогава!…“

Тя се залепи за стъклото: от кухнята й се дочу вик. Или нямаше нищо?

„Дали да ида да видя?“ — попита се тя и заклати отрицателно глава. Страхуваше се да надникне. Ами ако е разбрала всичко, ами ако я посрещне на вратата, че се хвърли на врата й? „Ще чакам! — окуражи се тя. — Ще чакам тук, пък каквото, такова!…“ Тя се въртеше неспокойно, очите й шареха като на изумяла. „Или пък да изляза? Да ида у какини, а? — попита се тя. — Тогава ще е по-лошо. Отровила я, ще рекат, и излязла…“ Не, ще си седи вкъщи, па когато всичко се свърши, ще се развика, ще се разтърчи, ще се изприпее, та цялото село ще дигне на главата си!… Колко време се измина? И дали Иван и Петето няма да се върнат? „Не, няма да се върнат, пладнина не вярвам да е станало, те там ще обядват…“

В цялата къща беше тихо и спокойно. На двора се разхождаха няколко кокошки, кълвяха и потичваха ту насам, ту натам. Един петел изкукурига, сетне пътната врата като че хлопна. Кучето излая, спусна се и пак се сви назад.

Старата премаля. „Ох, дано не се е върнал Ваню!“ Тя знаеше, че Иван ще се разтърчи, всичко ще дигне на крак, ще намери талига и ако има време, ще я закара до града на доктор… Пък ако я намери изстинала, тогава… Ще си замълчи ли той, или…? През последните дни той беше станал друг човек, тя виждаше това. И нямаше нищо чудно, ако я хванеше за яката и попиташе с яд и злоба: „Ти ли го направи това?“ Старата изстина. „Той ще го извърши това; той не е с всичкия си!…“ И ще я предаде на общината. Защото само той можеше да се сети какво е направено…

Прилоша й. Тя се облегна на рамката и се отпусна. Но се изправи като опарена: навън й се счуха стъпки, някой като че се обади от кухнята.

— Божичко, отидох си! — изпъшка старата и се сви като от стомах.

Но в кухнята беше само Тошка. Като влезе там, тя изсипа половината от черния пипер във виното, разбърка го с една лъжица, постоя, погледна в паницата, усмихна се и разгъна пак книжката. „Я да го изпия всичкия, няма да ме отрови я!“ — рече си тя и го изсипа до прашинка над виното. Лекарството беше от свекървата. Тошка искаше да го изпие всичкото, та по-скоро да оздравее. Тогава и свекървата ще се радва. Така тя искаше да й угоди, да я поласкае. „Нали ти думах, бульо — ще се похвали тя, — на инфлуенции, на простинки това им е всичкото!…“ „Но на гладно ли сърце да го изпия? — спря се тя, помисли и дигна паницата. — Нали е цяр, по-добре е на гладно сърце.“

Виното беше студено, първите глътки я прерязаха като с нож. Но черният пипер я сгря. Тя постоя така с паницата в ръка, сетне я дигна и я допи на един дъх. Между приятния и резлив вкус на виното се промъкваше някаква едва доловима жилка. Но Тошка не й обърна внимание. „От буренцето — мярна се през ума й. — Сгря ме!“ — усмихна се тя, като постоя малко. Един топъл талаз се разливаше бавно по гърдите й, усилваше се, пълзеше по всички части на тялото й и притваряше неусетно дългите й мигли.

„Какво да правя сега — сепна се Тошка. — Чакай най-напред да измия съдовете, тъкмо има малко топла вода. Тая паница няма защо да я търкам, само ще я изплакна.“ Тя се наведе над котела, гребна малко вода, изми я и я остави настрана. „Да взема пепел от огнището, с пепел по-лесно се изтрива“ — наведе се тя напред и взе да дърпа с машата. Опита да гребне със стиската, но си дръпна ръката: „Ууу, много горещо! Чакай да напълня чинията.“ И като се изправи, нещо я удари в главата. Тя се поспря, мигна и се усмихна тънко с крайчеца на устните си. „Хвана ме, не съм свикнала.“ И се разгледа плахо. „Пък и много беше, цяла паница.“ Повеселя. „Да се опия, за срамотите! — укори си се сама Тошка и още по-широко се усмихна. — Дано само не влезе мама… И дано Ваньо и Петето се позабавят, докато да ми мине… Много ако ме удари, ще взема да си полегна… Ама няма да му се дам, от една паница ли ще легна!…“ Тя постоя така и се отмести към умивалника. Нещо я засмъдя по шията, като че я жилнаха лекичко със стрък млада коприва. Гърлото й изсъхна, слюнката започна да се лепи в устата й. „От черния пипер е — успокои се Тошка. — Ууу как ме гори, проклетият!“ Ставаше й все по-топло, огнени струи протичваха на галоп по жилите й, разливаха се, понесени като от вятър, и все към шията й удряха. Тя се запали, нещо взе да я стяга леко. „Опустяло! — ядоса се на себе си Тошка. — Толкова пък да не съм свикнала да пия!“ Също като че някакви черни мравки лазеха по раменете й, щипеха я и не й даваха мира. Тя се почеса по шията, разкопча си яката на блузата и усети, че й поолекна, удари я хлад. Но само за миг. Шията й пламна пак, задуши я, устата й съвсем изсъхна. „Ох! Дано не ме събори! — уплаши се тя. — Дали пък да легна, докато е време…“ Тя постоя, помисли и реши пак: „Няма да лягам, на една паница вино ли ще се дам!“ И тръгна да стъкне огъня, че фасулът май не вреше вече. Но като се обърна, политна и насмалко щеше да падне. „От една паница вино! — укори се Тошка. — Не съм свикнала, опила съм се!“ Тя пристъпи пак и разпери ръце като щъркелче, което за пръв път се учи да хвърчи. Подпря се на стената и притвори очи. Нещо ставаше с нея, но тя още се надяваше, че ще й мине. И когато след малко погледна, огънят й се видя разкривен, разхвърлян. Обърна се към прозорчето — оградата на градинчицата насреща беше извита и на места начупена. Тошка разтърка очите си. Може би така се виждаше през стъклото. Не. Разкривена беше и рамката на прозорчето. Тя се подпря пак на стената и се попипа по челото. Чудно! Челото й гореше, но като че го пипаше с чужди пръсти. „Ръката ми е изтръпнала“ — помисли си тя. Но и другата й ръка се залепи като чужда. Стана й много задушно, нещо я притисна на шията. Тя дръпна пак яката си и още две секретни копчета цъкнаха рязко. Какво стана? Тя се отпусна и се ослуша. Счуха й се гласове. Кой беше дошъл? Да, това беше гласът на леля й Гела. Защо беше дошла? Кого търсеше тук? Тошка се стресна и помъчи да се опомни. „Така ми се е сторило!“ — успокои се тя. Жажда цепеше гърлото й. Тя се насили да преглътне, но в устата й нямаше никаква слюнка. Не, слюнка имаше, но тя като че попиваше в къртичина. Тогава Тошка се хвърли към медника, гребна вода и започна да гълта. Но жаждата пак не й минаваше. Огънят пукаше гърлото й като нажежена глина. Стана й блудкаво, сви я стомах, тя излази до огнището и се наведе, за да повърне. „Ох, да мога да повърна, та да ми олекне!“ — досети се Тошка и се повлече към полутъмния ъгъл, дето беше възтребът. Тя стигна дотам, подпря се и се помъчи да се задържи така. Но не можа. Прилоша й, главата й бучеше, краката й трепереха. Струваше й се, че нито една част от тялото й не беше нейна, като че и ръцете, и краката, и главата бяха взети отнякъде назаем. Тя се облегна добре, постоя така и по едно време й попремина. Но не можа да се изправи. Само се обърна и при това обръщане й се мярнаха двете черни греди на тавана извити, раздвоени, начупени. Колко време се беше изминало, откак изпи виното? Тя се мъчеше да си спомни, но мисълта отскачаше от главата й като гумена топка. Струваше й се, ако посегне, ще може да я хване. Мярна й се, че яденето е прегоряло и че някой идеше да й се кара. Кой беше този, дето идеше да й се кара, тя не можеше да разбере. В кухнята влезе някой, счуха й се стъпки. Петето! Кога беше отворило, та тя не го усети! Извърна се да види и цяла се скова от страх: гредите на тавана още повече бяха се разтрошили. „Аз ги строших!“ — дигна тя ръце, като да се запази от удар. Някой продума отвън. Това е Иван. Той ще я хване сега и ще я изхвърли от къщи навън. Ето го! Вратата се отвори полекичка, един крак се показа, сетне още един. Влезе Минчо. Тошка въздъхна облекчено. Само той няма да й се кара. Тя се извърна, някакви непознати сили нахлуха в нея. Всичко се въртеше пред очите й, всичко беше извито и разтрошено, ала това не я учудваше вече, така трябваше да бъде. Но Минчо се спря до вратата и като че не смееше да пристъпи навътре. Така беше застанал на вратата, когато тя роди Петето. Но сега тя беше самичка в кухнята, защо е застанал там.

— Влез де! — рече Тошка и се засмя с глас. — Какво гледаш така като изтърван заек? Влез, сама съм, мама я няма тук.

Той влезе, но не й отвърна, само я погледна строго и свъси вежди.

— Защо ме гледаш така? — извика Тошка с упрек и разпери ръце да го прегърне. Но той се отдръпна. — Къде се бави толкова? — простена тя. — Мама ще ме изяде тук… Защо ме оставяш сама, нали знаеш каква е…

И чак сега Тошка видя, че това е Иван, облечен с дрехите на Минча. Тя отстъпи, спъна се в съдовете и падна. Медникът й се видя голям, много голям, струваше й се, че не той е в къщата, а къщата е в него Тя се извърна към вратата и извика: Ивана го нямаше, в кухнята беше се вмъкнало кучето. Главата му беше завита с черна кърпа, очите му светеха и само муцуната му стърчеше застрашително. „А, падна ли ми!“ — рече то и пристъпи. Тошка извика и се дръпна назад: това не беше кучето, това беше свекървата. И хем беше тя, хем пък не беше. „Иде да ме удуши!“ — мина й през ума. Тя извика и замахна с ръка. Но свекървата не трепна, гледаше я само, мълчеше и сумтеше ядно. Тошка се сгърчи назад й запълзя към ъгъла. Тя се хвана за дрехите, изправи се, за да може по-добре да се брани, и се помъчи да извика. Но не можа: гърлото й беше схванато. Тя протегна ръце настрана, като да се запази, извърна глава и очите й, широки и безцветно разлени, се облещиха страшно. Една кръвожадна челюст изтрака пред нея и се разтвори като яма. Тошка се отпусна напред, гърдите й се опряха на козяка, ръцете й се плъзнаха, тя се сви и се свлече на студения под като откачена дреха…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.